Nógrádi György

KENNEDY
LEGENDA ÉS VALÓSÁG

Kossuth Kiadó

Tartalom

Bevezető

A gyökerek

Egy dinasztia születése

Európában

A Kennedyk és a második világháború

JFK tanulmányútja

A háború

Pax Americana: a világ a háború után

Kennedy képviselő

Kennedy szenátor

Eközben a világ…

Csúcstámadás – úton a Fehér Ház felé

A kampány

A kormányalakítás

Mr. President

Fiaskó Kubában

Az elnök és a világ

Bécstől Berlinig

Küszöbön az atomháború?

Hidegháború, hideg béke

Hazai pályán

Globális játszmák

Európai erőpróbák

Ich bin ein Berliner

Háló- és dolgozószoba-titkok

Út Dallasba

Értékelés

Az örökség

Kennedy halála – teóriák és visszatekintés

Felhasznált irodalom

Képek forrása

Impresszum

Bevezető

Amikor elhatároztam, hogy megírom John Fitzgerald Kennedy politikusi pályaképét, nehéz feladatot vállaltam.

Kennedy elnökről mindenkinek van véleménye, az életéről és a haláláról egyaránt, és ez nem csupán az amerikaiakra igaz. Ami ezt a könyvet illeti, nem pusztán JFK elnökségéről kíván szólni, hanem a Kennedy családról, amelyben az apa, Joseph nélkül semmi sem történhetett, és talán nem is történt volna. Az ő családfői tekintélye és politikai befolyása nélkül fiai soha nem lehettek volna azok, akik lettek. Írni szeretnék arról a korról is, amelyben élt, hiszen akkor, a hidegháború csúcspontján, ahogy ma is, a harmadik világháború szélén táncolt az emberiség.

Persze ez a könyv elsősorban magáról John F. Kennedyről szól, abból a szempontból is, hogy az élete és a politikai pályája a legtöbb ember számára egy be nem teljesült ígéret vagy vágyálom maradt.

Kennedy minden értelemben a saját korának, az ellentmondások korának volt a gyermeke. Egyik oldalról a leggazdagabb amerikai családok egyikének fia, másik oldalról gyermekkora óta betegeskedő, gyakran a halál szélén táncoló fiatal, majd felnőtt. Egyfelől sikeres politikus, másfelől egy életen át magyarázkodni, bizonyítani kényszerült ír katolikus bevándorló leszármazott. Egyik oldalról olyan család második gyermeke, ahol az elsőből akartak elnököt csinálni még akkor is, ha fivére erre alkalmatlan lett volna; másik oldalról sikeres képzett fiatal, aki háborús hős volt, és bátyja halála után ő teljesíti be a család elvárásait. Egyrészt apjának, az ellentmondást nem tűrő fanatikusnak a fia, másrészt ifjúkora óta önállóan gondolkodó, értelmes, felkészült katona, politikus, szenátor, majd elnök.

Valaha úgy tűnhetett, a sors a szerencse minden kegyével megáldotta ezt a családot. A valóság ezúttal is nagyon más: Joseph kilenc gyermekéből négy halt meg erőszakos halállal – baleset, gyilkos fegyver vagy orvosi hiba következtében –, és a „Kennedy-átok” a következő nemzedéket sem kímélte.

De úgy tűnik, a politikai ambíciók is átöröklődnek az egyik generációról a másikra. Napjainkban Robert Kennedy – oltásellenes nézetek és közegészségügyi összeesküvés-elméletek terjesztésével ismertté vált – fia jelentkezett be független elnökjelöltnek. A hetvenhez közeledő környezetvédelmi jogász színre lépése azt mutatja, hogy nem érti a nagypolitikát. Diadalmas leleplezésként bejelentette például, hogy a CIA mindenütt a világon újságírókat veszteget meg azért, hogy az USA érdekei szerint írjanak.

Kedves ifjabb Robert Kennedy! Ez a világon mindig így volt és lesz. Egy elnökjelölt legalább ennyit tudhatna. (Zárójelben jegyzem meg, hogy annak idején óriási botrány támadt Willy Brandt körül, amikor egy újság megírta, hogy fizetést kapott a CIA-tól. Brandt tiltakozott, de kiderült, hogy tényleg kap, csak nem tud róla. Abban az időben az volt a tapasztalat, hogy Brandt írásai sokkal jobban hatnak az akkori NDK és a szocialista országok közvéleményére, mint mások publikációi. Így valóban, anélkül, hogy Brandt tudott volna erről, a honoráriumát az amerikai hírszerzés a többszörösére egészítette ki. Brandt vérig sértődött, és egy ideig nem is publikált.)

JFK alakja mindig vonzott. Egyetemi tanulmányaim végén kiloptam a Marx Károly Közgazdaságtudományi Egyetem könyvtárából Bismarck és Kennedy minden könyvét. Kifizettem a büntetést, és soha nem vittem vissza őket. Kennedyt 40 éven át tanítottam e munkákból.

E könyv megírásához feldolgoztam számos más forrást is, amelyekben a legkülönbözőbb állítások és elméletek szerepelnek Kennedy életéről és haláláról. Ahogy fentebb írtam, Kennedyről mindenkinek van véleménye – én is igyekeztem a sajátomat kifejteni, remélem sikerült. Köszönöm, hogy elolvassák a könyvemet!

2023. november 22.

A gyökerek

A dinasztiaalapító, Patrick Kennedy 1848-ban, 25 évesen vándorolt ki Írországból. Ő és sok százezernyi sorstársa azért hagyta el hazáját, mert otthon az éhhalál várt rájuk. 1845-ben olyan fertőzés támadta meg a krumpliföldeket, amely a termés döntő részét tönkretette.

A burgonya az írek hagyományosan legfontosabb ételének számított, és nem volt mivel pótolni. Az éhínség és az éhhalál általánossá vált, a fertőzés pedig visszatért 1846-ban és 1847-ben is. A nyolcmilliós lakosság betevő falat nélkül maradt, a krízis hét éve alatt több mint egymillió ember halt meg, részben amiatt, hogy a legyengült népességet megtámadta a tífusz.

A válság hatására kétmillió fő – a lakosság egynegyede – emigrált, döntően az Egyesült Államokba. A brit kormányzat még ezekben az években sem hagyott fel az írek elnyomásával, így az angolellenesség nemzeti tényezővé vált.

A hajóút Amerikába egy hónapig tartott. A tífusz okozta halál általánossá vált, az egyedül álló nőket a matrózok erőszakolták meg.

Kivándorlók búcsúztatása – illusztráció Mary Frances Cusack An Illustrated History of Ireland (1868) c. könyvéből

Így érkezett meg Patrick Kennedy Amerikába. Bostonban, a kikötőben kiderült, mindenkit átvertek: a munka, a szállás ígéretével, mindennel. De ettől kezdve az élet biztosítva volt, legalábbis elméletileg: az éhhalál ugyan kizárt volt, de a betegségek nem. A munkanap pedig hét napon átlagosan 12 óra volt. Az akkori becslések szerint átlagosan 14 évet éltek a bevándorló írek.

Bostonban ezzel együtt gyorsan emelkedett az ír közösség lélekszáma. Az 1800-ban mintegy ezerfős kolónia 1830-ra nyolcezerre, 1860-ra pedig 48 000 főre növekedett. Az írekkel szemben a lakosság túlnyomó többségét alkotó protestánsokban rengeteg előítélet élt. Az álláshirdetésekben gyakran szerepelt a kitétel, hogy „írek kíméljenek”. Az ír katolikusokat külföldi ügynöknek, a pápa kémjeinek, bűnözőknek tekintették. Márpedig az írek bizonyítani akartak, és feljebb törni.

A helyi közösség reakciója ezzel éles ellentétben állt: azt követelték, hogy az állampolgárság és ezzel a szavazati jog megadásának feltételét emeljék fel ötről 25 év ott-tartózkodásra. A szegény, egyedülálló írek tömegeit toloncolták vissza Nagy-Britanniába. A mérce az volt – és Kennedy elnökségéig az is maradt – az Egyesült Államokban, hogy vezető csak fehér, angolszász és protestáns férfi lehetett.

Kennedy tehát az első ír származású és az első katolikus elnök volt, Obama pedig az első színes bőrű. Figyelembe véve, hogy az USA lakosságán belül a fehérek aránya csökkenő tendenciát mutat, és a színes bőrűek – ázsiaiak, afroamerikaiak, spanyol ajkúak – aránya növekszik, Obama nem a kivétel volt, hanem egy nyilvánvaló tendencia első megnyilvánulása. A jövőben ezzel az USA-ban számolni kell. Ehhez érdekes adalék az a feltevés, hogy Johnson kivételével egyetlen demokrata elnök sem győzött volna csak a fehérek szavazataival. Kennedy, Carter, Clinton és Obama is kisebbségbe került volna, ha csak a fehérek által leadott voksokat nézzük.

Egy dinasztia születése

Patrick Kennedy 1858-ban, kilenc évvel megérkezése után, 35 esztendősen, négy kicsi gyermeket hátrahagyva kolerában meghalt. Özvegye, Bridget takarított, fodrászként dolgozott, majd boltot nyitott. Négy gyermekéből egy volt fiú, a szeme fénye. Patrick Joseph tanulni nem szeretett, de ügyes és értelmes volt. Kocsmát vett, aztán még egyet, végül egy szállodát. A nyereséget visszaforgatta, és 28 évesen bekerült Massachusetts állam képviselőházába.

Mindez jól szemléltette az új helyzetet. Az írországi éhínség elmúltával a bevándorlás lelassult, de sohasem szűnt meg. Bostonban ekkor már a lakosság egyharmada ír származású volt, így bekövetkezett, amitől a protestáns többség tartott: az írek a közéletben is teret nyertek, és bekapcsolódtak a nagypolitikába, javarészt a Demokrata Párt színeiben. 1882-ben – először a történelemben – egy ír származású politikust választottak be a Kongresszusba majd 1884-től ír származású katolikus lett Boston polgármestere.

Patrick Joseph Kennedy 1887-ben megnősült, gazdag és okos ír lányt vett el feleségül. 1888-ban megszületett első gyermekük, JFK apja, Joseph Patrick (Joe) Kennedy. A családnak még további három gyermeke született, közülük két lány érte meg a felnőttkort. Őket Joe egy életen át támogatta. Rendszeres volt közöttük a levélváltás és később a telefonálás.

Patrick Joseph Kennedy 1900 körül

Joe a középiskolát gyenge eredménnyel fejezte be, és az utolsó évet meg is kellett ismételnie. De a memóriája kiváló volt, és a sportok zömében iskolaelsőként szerepelt, így – némi meglepetésre – felvették a Harvardra.

Joe a Harvardon sem felejtette el, hogy nagyanyja még takarítónő volt. A Harvardon fakultatív tanrend működött, ami azt jelentette, hogy a diák maga választhatta meg, mit akar tanulni. Ő az államtudományokat és a közgazdaságtant választotta. A Harvardot közepes eredménnyel elvégezte, de az egyetem egyetlen elit klubjába sem tudott bekerülni, mivel ír származású és katolikus volt. A sportban a Harvard számára már nem hozta meg azokat a sikereket, amelyeket középiskolásként elért.

Egy lényegi dolog azonban történt egyetemi évei alatt: beleszeretett Boston polgármesterének, a szintén ír származású John F. Fitzgeraldnak a lányába. Rose kiváló képességű ifjú hölgy volt, akit vonzott a politika. Fiatal lányként elkísérte apját a választási körutakra, és találkozott az akkori amerikai elnökkel is. Egy életen át a politika lett az igazi szerelme. Ezen sem apja, sem későbbi férje nem tudott változtatni. Később fia, John mellett egyszerűen zseniálisan kampányolt. Tudta, hol mit kell mondania a győzelemhez, emellett értett a pénzgyűjtéshez is, teljesítményén a választási szakértők is elámultak.

Az apja, Fitzgerald polgármester legendás figura volt, a korabeli politikusszerep igazi megtestesítője. A fennmaradt feljegyzések szerint hivatali idejének első két éve alatt 1200 vacsorán, 1500 bálon és mintegy 1000 gyűlésen, találkozón jelent meg.

Rose is beleszeretett Joe Kennedybe, de apja máshogy képzelte el lánya jövőjét. A két fiatal azonban kitartott egymás mellett, s végül 1914 nyarán kötöttek házasságot.

Joe látta, hogy apja, aki legalulról küzdötte fel magát, hihetetlen népszerű a saját területén, de soha nem tekint Bostontól vagy legfeljebb Massachusettstől távolabb. Joe Kennedy elképesztően gyors karriert csinált, mégpedig a bankszakmában. Miután 1912-ben lediplomázott, 25 évesen ő lett a legfiatalabb bankelnök az USA-ban. Működésében új elem volt, hogy törődött a szegény ügyfelekkel is, és ezzel nagy népszerűségre tett szert. Ezt – más történelmi körülmények közepette – fia, John is örökölte.

Joseph Kennedy 25 évesen, bankigazgatóként

Joe villámgyorsan növelte egyetemistaként megalapozott vagyonát (diákkorában nem idegenkedett a hétköznapi munkáktól sem, például az egyik nyári szünet alatt autóbuszt bérelt, és idegenvezetést tartott, amivel több ezer dollárt keresett).

Fitzgerald belebukott abba, hogy egy leányával egykorú cigarettaárus lánnyal folytatott viszonyt. Mivel korábbi ígéretét megszegve továbbra is polgármester akart maradni, pártbeli ellenfele megfenyegette, hogy az ügyet nyilvánosságra hozza – erre Fitzgerald visszalépett. Bostonban ekkor már mindenki mindent tudott a nőügyéről, ezért kinevették, gúnydalok jelentek meg róla, és a politikai visszatérés később is lehetetlenné vált.

Joe és Rose Kennedynek 1915. július 25-én megszületett első gyermekük, apja után Joseph Patrick Jr., 1917. május 29-én pedig második fiuk, John Fitzgerald. Az Egyesült Államok alig két hónappal korábban, április 6-án lépett be az első világháborúba. Joe Kennedy el akarta kerülni a katonai szolgálatot, ám az, hogy nős volt, és két gyermek édesapja, nem jelentett felmentést, mint ahogy az sem, hogy gyűlölte a briteket, és nem akart értük-velük harcolni. Az viszont igen, hogy villámgyorsan elvállalta egy nagy hadiipari cég, a massachusettsi Fore River hajógyár vezérigazgató-helyettesi tisztségét. E pozíciójában kapcsolatba került a haditengerészeti miniszter helyettesével, Franklin Delano Roosevelttel.

Joseph Kennedy persze nem értett a hajóépítéshez, de mint mindig, itt is szorgalmasan tanult. Heti hét napot dolgozott, átlagosan tíz órát naponta. Sokszor bent is aludt a gyárban. Amikor innen is be akarták hívni sorozásra, kérelmet írt, és főnökei kiálltak mellette, így elkerülte a frontszolgálatot. Fiai nem okultak az atyai példából, a második világháborúban mindketten önként jelentkeztek katonának, apjuk intelme ellenére.

Az ifjú John igencsak beteges gyerek volt. Elkapta a skarlátot, amely akkor még halálos betegségnek számított. Apja megesküdött, hogy ha fia túléli, vagyona felét egy egyháznak ajándékozza. Végül 3740 dollárnyi likvid vagyonának felét adta egy katolikus alapítványnak.

A fiúk kiskoruk óta jócskán különböztek egymástól. Az eszesebb, az önálló gondolkodásra alkalmas John – családi becenevén Jack – volt. Ez persze nem változtatott a lényegen: hogy az apa elsőszülött fiából akart kezdettől fogva amerikai elnököt csinálni. Amikor az ifjabb Joe verekedett, öccse fogadásokat kötött a győzelmére…

Joseph Kennedy még egyetemistaként megfogadta, hogy 35 éves korára milliomos lesz. Miután sikerült valóra váltania ígéretét, 1927-ben elhagyták Bostont és Massachusetts földjét, s New Yorkba költöztek. A család reménykedett, hogy az apa többet lesz velük, ám nem így történt. Kennedy beszállt a filmiparba, heteket töltött távol az otthonától (még apja 1928-ban bekövetkezett halálakor sem utazott haza), és közben a legismertebb színésznők voltak a szeretői. De a vagyona óriásira növekedett. Rose egy idő után nem bírta tovább, és negyedik gyerekükkel várandósan hazaköltözött a szüleihez. Ők három hét után visszaküldték a férjéhez.

Hollywoodi befektetőként, stúdiók és mozihálózatok tulajdonosaként Kennedyt a filmek színvonala a legkevésbé nem érdekelte, csak a profit: törekedett arra, hogy havi 2-3 új filmje megjelenjék. Szerelmes és westernfilmeket gyártott. A filmes korszakának végére 15 kilót fogyott, és ötmillió dollárt keresett. Egy dologban kifejezetten zseniálisnak bizonyult: megérezte, hogy a tőzsdén buborék van, s még az 1929. őszi tőzsdekrach és a rá következő világgazdasági válság előtt eladta minden részvényét.

Joseph P. Kennedy talán az egyedüli volt, akit nem tépázott meg a csőd. Miután versenytársai óriási összegeket buktak a tőzsdén, az ő vagyona az egekbe szökött (az 1929-es négymillió dollárról 180 millióra nőtt, mire véget ért a válság). Ettől kezdve már az USA szintjén is meghatározó gazdasági szereplővé vált.

Mindmáig viták folynak arról, hogy Joe Kennedy részt vett-e az alkoholcsempészésben. Erre nincs bizonyíték. Az alkoholüzletben természetesen benne volt, de hogy csempészett-e, azt nem lehet tudni. Az, hogy bennfentes információi voltak, az ezekben az években még törvényes volt. A legenda szerint tudta, hogy mikor függesztik fel az alkoholbehozatalra vonatkozó tilalmat, és egy egész flottát bérelt és rakott tele alkohollal. A haszna óriási volt. Az italt mint gyógyászati segédeszközt vitte be az országba.

Felesége, Rose, aki ekkor már kilenc gyermek anyja volt, végig úgy tett, mint ha nem venné észre férje valóban számtalan kalandját. John Kennedy felnőttként így beszélt édesanyjáról: „Egy kissé távoli volt, és a mai napig az, de úgy érzem, egyedül így élheti túl az ember, ha kilenc gyermeke van. Úgy érzem, igazán mintaszerű anya.” Arról Kennedy sem beszélt, hogy anyjuk, amikor már nem bírta tovább, hetekre elutazott. (Rose Kennedy végül négy gyermekét élte túl, 1995-ben, életének 105. évében hunyt el.)

A Kennedy család 1931-ben

John jól érezte magát New Yorkban. Hosszabb levelet írt apjának, hogy emelje meg a zsebpénzét. A levél címe „Emelésért való folyamodvány” volt – megkapta, amit kért. A fiú humoros és szemtelen volt. Amikor egyszer azt olvasták, hogy Jézus szamárháton ment be Jeruzsálembe, ő megkérdezte: azt tudjuk, mi lett Jézussal, de mi lett a szamárral.

Az iskolai felmérések szerint John sokkal jobb képességű volt, mint bátyja, de gyakori betegeskedése miatt ezt a szülei nem vették tudomásul. A két fiú életét végigkísérte a rivalizálás. Az apa ezt még támogatta is, mivel véleménye szerint ez az élet része, és ez így normális. A családi összejöveteleken szokása volt vitákat provokálni gyermekei között. Ezekben ő maga nem foglalt állást, azt várta el, hogy a gyermekei érveljenek. Ha vendégek jöttek, és bekapcsolódtak a vitákba, az ő véleményük egyáltalán nem érdekelte Kennedyt.

A szülők szentül hitték, hogy Joe meg fog felelni az eléje állított követelményeknek. Két évvel volt idősebb öccsénél, és hitt önmagában. Soha senki sem figyelmeztette hiányosságaira. Ő beleszületett a vagyonba, és annak felhasználója, nem pedig létrehozója volt. Szülei őt tekintették a mindenüknek. Hasonló viszony egyetlen másik gyermekükkel sem alakult ki, a másodszülött fiúval, Johnnal sem. Amikor az apa távol volt, automatikusan Joe vette át a családfő szerepét. A testvérei szerették, de féltek is tőle.

Joseph Kennedy két legidősebb fiával, Joe-val (balra) és Johnnal

A családi vacsorák alatt az apa mindig Joe véleményét kérte ki, később másodikként Johnét is, de a lányoknak hallgatni kellett, az ő véleményük nem számított. John tudomásul vette, hogy ő csupán a második egy olyan világban, ahol csak az első számít. Ugyanakkor azt is tudta, hogy intellektuálisan messze a bátyja fölött áll, és ez akkor is igaz, ha pillanatnyilag a családban senki nem akarja ezt tudomásul venni.

A Kennedy családban alapelv volt, hogy bármiről is legyen szó, mindenben nyerni kell. Később, felnőtt fejjel John úgy ítélte meg, hogy ezzel az apjuk azt akarta, hogy a gyermekei maximális teljesítményt nyújtsanak mindenben, így a sportban is.

John számos betegsége miatt sokat feküdt, hol otthon, hol kórházban. Az ágyhoz kötöttség idejét az olvasás, az új ismeretek megszerzése töltötte ki. Az így megszerzett tudásbeli előnyt bátyja nem tolerálta, hiszen mindig mindenben ő akart jobb lenni. Apjuk mindig azt ismételte a gyermekei előtt, hogy csak elsőnek szabad lenni, a második helynek semmi értelme. Ez mindig bántó volt John számára. Amikor évtizedekkel később alelnök akart lenni, apja azt is ugyanúgy ellenezte ezen logika alapján.

A betegségek ellenére John mindennel foglalkozott. Rengeteget sportolt – úszott és golfozott –, emellett szinte mindent elolvasott, ami a kezébe került, bár semmiben sem mélyült el igazán. Mindenesetre a Kennedy családban szinte egyedül ő szeretett olvasni.

Amikor John egy vakbélgyulladásból is alig tudott felgyógyulni, apja áttette abba az iskolába, ahova a bátyja is járt. A két fiú kapcsolatát végig a rivalizálás jellemezte. Johnnak különbözeti vizsgákat kellett letennie, és az előírt három tárgy közül latinból megbukott. Az utóvizsgán ugyan végül is átment, de az első adandó alkalommal, amikor lehetősége nyílt rá, leadta a latint. Az iskolában abszolút lezser volt. Az volt a véleménye, hogy nincs esélye a bátyjával szemben. Joe kitartó, ő viszont sokkal okosabb. A diákok sorában azon rendkívül kevesek közé tartozott, akik naponta olvasták a sajtót, ő azon belül is a legismertebb napilapot, a The New York Timest. A világgazdasági válság éveiben, 16 évesen megfogalmazta erkölcsi és gazdasági aggályait, és ezekhez mint alapelvekhez egy életen át tartotta magát.

Aztán John újra beteg lett: egy seb a lábán elfertőződött, hetekig kórházban volt, a diáktársai már imádkoztak érte. Apja meglátogatta, édesanyja sem ekkor, sem későbbi betegségei alatt. Ugyanakkor Rose 1929 és 1936 között, hol egyedül, hol a férjével, 17 alkalommal utazott külföldre.