KISS JUDIT (TILLI)

IZRAEL SZÍNEI

KALANDOS KÓBORLÁSAIM KRÓNIKÁJA

2. KIADÁS

Ad Librum

Budapest, 2023

TARTALOMJEGYZÉK

Előszó

I. fejezet: Jerikó

Nem jófelé imádkozol!

II. fejezet: Masszáda

„Gyalogolni jó!…”

III. fejezet: Betlehem

Nomen est omen?

III. fejezet – Betlehemi sikátor

IV. fejezet: Wadi Qelt 1.

A halál árnyékának völgyében…

V. fejezet: Wadi Qelt 2.

Ismétlés a tudás anyja

V. fejezet – Wadi Qelt

VI. fejezet: Ramat Gan

Minden attól függ, hogy honnan nézzük!

VII. fejezet: Gáza

Akkor gyalog megyek!

VIII. fejezet: Eilat

Jóból (melegből) is megárt a sok!

VIII. fejezet – Eilat

IX. fejezet: Tabgha, Kapernaum

Aki keres, az talál, és aki kér, annak adatik!

X. fejezet: Ramon-kráter, Avdat

Nincs asszony, nincs sírás!

XI. fejezet: A Tábor-hegy

Milyen nemű vagy?

XII. fejezet: Banias

Nem egészséges errefelé egyedül mászkálni!

XIII. fejezet: Mamshit, Makhtesh–Gadol

Ne kószálj egyedül a sivatagban!

XIII. fejezet

XIV. fejezet: Ein Feshkha Deir Hajla

Ha rövid az eszed, toldd meg néhány lépéssel!

XV. fejezet: Hamat Gader

Addig jár a korsó a kútra…?

XV. fejezet

XVI. fejezet: Beér-Seva

Lumbágósan is édes a kacérkodás

XVI. fejezet – Állatvásár Beér-Sevában

XVII. fejezet: Beit Guvrin

Miért nem hozatod ki az anyádat?

XVII. fejezet – Beit Guvrin

XVIII. fejezet: Daliyat el-Karmel

Ennyi magyar egy „drúz faluban”!

XIX. fejezet: Wadi Darga

Aki hülye, mondjon „bé”-t is!

XX. fejezet: Mar Saba

Nő ide be nem teheti a lábát!

XX. fejezet – Mar Saba

XXI. fejezet: Hebron

Néha nem árt, ha az ember előbb gondolkozik, aztán beszél

XXI. fejezet – Hebron

XXII. fejezet: Názáret

Hamar munka ritkán jó!

XXII. fejezet – Náblusz

XXIII. fejezet: Haifa

Süketnémának anyja se érti a „szavát”!

XXIII. fejezet – Tel-Aviv

XXIV. fejezet: Akkó

Néha felfedezem magamban a megfontoltság erényét

XXIV. fejezet – Jessar Zarka

XXV. fejezet: Sebastye, Náblusz

Nem mindig igaz, hogy hallgatni arany!

XXV. fejezet – Jeruzsálem

XXVI. fejezet: Tel-Aviv

A jó pap – és a bánatos csavargó – holtig tanul

XXVII. fejezet: Caesarea, Jessar Zarka és a kutyáim

Minden zsák megtalálja a maga foltjait

XXVIII. fejezet: Jessar Zarka

A csendes falusi élet sem mentes a csacskaságoktól

XXIX. fejezet: Jeruzsálem

Ahol legnagyobb a szükség, ott legközelebb a segítség

Utószó

ELŐSZÓ

Ezt a könyvet leginkább magamnak szántam emlékeztetőül. Ha kénytelen vagyok szavakba önteni az eseményeket, talán leülepszenek és kikristályosodnak bennem a tapasztalatok. Így lehet, hogy a jövőben több esélyem lesz elkerülni gyarlóságom és fogyatékosságaim csapdáit. Nem akartam hagyományos útikönyvvel előhozakodni, ahhoz az én felkészültségem kevés. A magam egyszerű módján leírtam azt, amit a Szentföldön láttam, tapasztaltam és ahogy akkor gondolkoztam az életről, barátságról, szerelemről, emberi sorsokról és magamról. Nem szépítettem, nem tettem hozzá semmit, erre nem volt szükség. Hogy mit szűrtem le tanulságként?

Bolond a világ, és a maga módján tagadhatatlanul bolond benne minden férfi és nő, aki meggondolatlanul erre a szép, de veszélyes bolygóra született.

Kiss Judit (Tilli)

I. FEJEZET

JERIKÓ

NEM JÓFELÉ IMÁDKOZOL!

Hordozzuk arcunkat mindnyájan. Melyet az átöröklés hóbortos törvényei szabtak ránk, aztán az idő is ráfirkálgatta észrevételeit. Kinek milyen adatott! Hát, én most jó helyre hoztam az enyémet. A Júdeai-pusztaság egyik országútján bandukolok negyvenes éveim elején, 1997. június 17-én. Hogy kerültem ide? Jeruzsálemben szálltam fel a távolsági buszra, de mivel ezek a járművek elkerülik az arab városokat, a táv egy részét gyalog kell megtennem. Megkértem a sofőrt, hogy szóljon, mikor kell leszállnom a jerikói elágazásnál. Lekászálódván viszont nem látok semmi ilyesmit, a busz pedig elsuhan a Holt-tenger felé.

Tanácstalanul toporgok az út szélén, aztán egy kicsit előrébb, a másik oldalon megpillantok egy büfét.

– Na, majd itt eligazítanak! – gondolom.

Fiatal arab fiú a személyzet. Szálem alejkum!-mal (arabul: béke veled) köszöntöm, és kissé szemrehányó éllel hangomban megkérdezem tőle, merre van Jerikó? (Mintha bizony ő rejtette volna el a hóbortos sivatagban.)

– Egy kicsit mendegélj visszafelé jobbra, ott az elágazás! Melyik az országod? Iszol egy kávét?

– Magyar turista vagyok. Köszi, de kávét sose iszom! Viszont egy üdítőt elviszek magammal.

Az aszfaltút szélén haladok, pedig ez nem túl kényelmes, mivel az apró kavicsok betolakodnak a szandálomba. Kétoldalt lankás, köves, sárga pusztaság, lakott terület még a távolban sem sejlik. A tábla szerint hat kilométerre vagyok a céltól. Azt körülbelül egy óra alatt megteszem – vélem akkor.

Kedvenc barna táskám hosszú szíját keresztben át tudom vetni a vállamon, így mindkét kezem szabad. Jobbomban egy üveg narancslé, gondtalanul dúdolgatok magamban. Én már tudom, hogy a szabadság ára a magány, de ez csak ritkán zavar. Sötétbarna hajam rövidre van nyírva, kényelmes gézinget és vékony, lenge (a kényesebb ízlésűek szerint slampos) nyári vászongatyót viselek. A divat sose tudott lenyűgözni. Annál inkább az ismeretlen tájak, emberek és szokások. Hiszen eddigi haszontalan létemet igyekeztem arra fecsérelni, hogy a párválasztás és a családalapítás buktatóit elkerülve szemlélődő életmódot folytassak. Ez nem mindig veszélytelen, de legalább érdekes.

Szeretek gyalogolni. Én már annyit utaztam az apostolok lován, mint három normális együttvéve. Magányos sétáim során fel-felbuggyannak lelkemből az emlékeim, a múlt bohémságai, ritkábban a szomorúságai, és közben bámulom a jelen színpadát.

Ma vajon mit fogok látni, hová keveredek, kivel fogok beszélni? Ha a kíváncsiság bűn, erősen számíthatok az elkárhozásra. Jó megérkezni valahová, és jó továbbállni, de legboldogabb mindig útközben voltam.

Merengésemből az egyre kellemetlenebb forróság zökkent ki. Délelőtt tizenegy körül jár az idő, perzsel a nap, nem tart sokáig az üdítőm. Gyakran húznak el autók mellettem, de senki nem áll meg, és én nem stoppolok. (Ekkor még nem is mertem.) Megint elábrándozom. Az a kép ötlik fel bennem, ahogy otthon atyám sírjánál álldogálok, akit éppen ma kilenc éve sodort sírba az alkohol. Ismerősek a virágok, melyek a kertünkből, anyám virágoskertjéből valók, és festői összevisszaságban borítják a hantot. Gondolatban ezzel a kérdéssel zaklatom az elhunytat:

– Papa, papa, mikor leszek én már bölcs?

Képzeletben megértő és cinkos mosollyal megajándékozva válaszol:

– Te hülye maradsz, életed végéig!

– Kösz, Papi! Ez is valami!

Újra visszazökkenek a jelenbe, már egy órája jövök. A hőségtől rezeg a levegő, és csak nagyon messze látszik valamiféle település. Vagy csak a délibáb?

Balra egy út ágazik el, a táblán a kiírás: „Vered Jerikó”. Mifenét jelenthet a vered szó? Egy elhagyott katonai magaslest pillantok meg, de nincs kitől érdeklődni. Letérek a mellékútra, hátha így előbb érek oda. Végre találkozom egy földi halandóval! Biciklis fickó kerekezik el mellettem, nem túl virgonc tempóban.

– Melyik út visz Jerikóba? – szegezem neki a kérdést.

Persze hogy a másik! Kár volt váltanom, visszaballagok. Kicsit később egy serut (társastaxi) áll meg mellettem. Három arab férfi és két csadorba öltözött nő ül benne. Elegem van a kutyagolásból, megkönnyebbülve ülök be közéjük a mikrobuszba.

– Szálem alejkum! – köszönök szakszerűen, és angolul közlöm a sofőrrel, hová szeretnék kilyukadni. Megnyugtatóan bólogat. Még legalább tíz percet furikázunk a város széléig, lassan elfogynak az utasok.

– Téged hol tegyelek ki? – szólal meg a sofőr.

– Az archeológiai területet szeretném megnézni – felelem, de látszik rajta, hogy nem érti.

– A turisták a kolostorhoz szoktak menni, téged is odaviszlek!

– Nekem az is jó, ott még úgysem voltam.

(Néhány évvel ezelőtt, egy turistacsoport tagjaként jártam már a legendás falmaradványoknál.)

Vörösessárga, kopár hegy lábainál áll meg. Baleknak való, de még elfogadható viteldíjat számít fel. Kifizetem, elbúcsúzom tőle és kiszállok. Magamra maradok, sehol egy lélek. Délután egy óra van, rekkenő a hőség. Ma annyi meleget gyűjtöttem be, hogy éjjel az ágyamban fekve is úgy éreztem, mintha még most is sugározna vissza belőlem. Távolabb oázisok láthatók, előttem a magasban a sziklafalakhoz tapasztott, hosszan elnyúló, csodálatos emberi alkotás. A monostor, ahol a szerzetesek szolgálják hitüket. Végtelennek tűnő szerpentin vezet a bejárathoz.

A kovácsoltvas kapun kerek fémkopogtató ékeskedik. Fontosságom teljes tudatában, gyermeteg örömmel kopogtatok, holott egy cédulán feltüntették a látogatási időt, ami körülbelül egy órával később esedékes. Nem érdekel, én most vagyok itt. Ennyi előny jár egy fáradt vándornak. Úgy néz ki, hogy igyekezetem hasztalan, belül semmi neszezés. Mi van itt, szieszta? Nem baj, ébresztő!

Látom, egy csengő is hivatott a figyelemkeltésre, azt is megnyomom. Ez hat. Csoszogás hallatszik, egy lófarokba fogott hajú szerzetes nyit ajtót. Szürke ing és sötét nadrág van rajta, úgy néz ki, mint egy lezser pincér. Köszönés, részemről a mentegetődzés, nyertem. Látja, hogy eszelőssel van dolga, beenged. Előttem halad a másfél méter széles folyosón. Baloldalt a szerzetesek cellaajtói sorakoznak, jobboldalt a csupasz sziklafal. Bámulatos, varázsos a helyszín, alig hiszem el, hogy ez velem történik. A többiek tényleg durmolhatnak, mert az előttem lépdelőn kívül nem lebzsel itt több férfinép.

Sejtelmesen sötét templomba érünk, de onnan egy szűk lépcsősor felvezet egy világos, dísztelen kápolnába. Szemben egy feszület van a falon. A vallásos hit kegyelme és belenyugvása nem adatott meg számomra, 99 százalékban ateista vagyok.

Az 1 százalékot tévedés esetére hagytam meg, hiszen nem minden van úgy, ahogy az ember gondolja. Ebben a témában senki sem állíthat biztosan semmit, csak vélünk ezt-azt. Kinek van igaza? Isten tudja! De tisztelem mások hitét, és irigylem is őket miatta. Talán a halál pillanata tényleg az igazság pillanata lesz, és akkor majd minden kiderül! De ez még odébb van!

Áhítatos képpel hányom magamra a kereszteket, a feszület irányába nézve.

– Nem jófelé imádkozol! – szólal meg mellettem a pap, és oldalt egy egyszerű kőtérdeplőre mutat.

– Nem tudod, miről nevezetes ez a hely?

– Nem – felelem szégyenkezve, felesleges lenne palástolni tudatlanságomat.

– Olvasd el ezt – nyom a kezembe egy fénymásolt lapot.

Tartalmának lényege, hogy Krisztus negyven napig böjtölt a pusztában, ahol a Sátán különböző ígéretekkel megkörnyékezte, mindhiába. Ennek emlékére lett a hely neve a Kísértés hegye. A görög-ortodox monostort egy ókeresztény templom romjaira építették a XIX. század második felében.

Megköszönöm a felvilágosítást, és kifelé indulok, a szerzetes a kapuig kísér. Elbúcsúzom tőle és elindulok lefelé a szerpentinúton. Egy szikla tetején feketerigó énekelget. Ez a madár fétisnek számít a családunkban, amióta a Mama kitalálta, hogy minden bizonnyal elhunyt atyám reinkarnációja.

Egyszer, amikor a Papa kedvenc szőlősét kapáltuk, egy fényes fekete tollú rigó félrehajtott fejjel szórta felénk utasításait a lugas drótján pöffeszkedve.

– Látod, apád eljött ellenőrizni, hogy gondozzuk-e a földjét! – nyilatkoztatta ki a szeleburdi mamácska.

Azóta kedvező jelnek számít, ha megpillantom fajának egy-egy képviselőjét. Még jó, hogy nem vagyok babonás!

Rátérek egy földútra, ami a városba visz. Baloldalt egy tiszta vizű patakocska csörgedez. Megmosom az arcom, sőt még a hajamat is benedvesítem, de inni nem merek belőle. Egy idő után megszaporodnak az egyszerű házacskák, és egy boltot fedezek fel közöttük. Mélyfekete szemű, édes arcú, tíz év körüli fiúcska az eladó. Innivalót kérek tőle, de nem érti. Úgy mutogatok neki, mint a Coca-Cola reklámfilmben. Felderül a képe, de csak nagyüveges üdítői vannak, cipekedni viszont semmi kedvem. Elővesz egy ötliteres műanyag kannát teli vízzel. Ez a saját használatúja. Pohár nélkül teleszívom magam belőle, mint a teve. A gyerek nem fogad el érte pénzt. Mosolygunk egymásra, hálálkodom.

Aztán továbbmegyek, csak úgy találomra. Meglepetésemre az óhajtott rommezőnél találom magam. Kerek arcú, jókedélyű férfi a jegyszedő. Leperkálom a beugrót, közben faggat a kilétemről, családi állapotomról.

– Hogy lehet, hogy nincs férjed? Itt ez a fiú, huszonnégy éves, ennek meg felesége nincs.

– Tényleg nőtlen vagy még? – kérdezem.

A mellette ülő kék szemű fiatalember élénken bólogat.

– Én már nem vagyok fiatal – mentegetőzöm.

– Mi errefelé nem firtatjuk a hölgyek korát – mondja a jegyszedő.

– Egy férfi és egy rakás gyerek rengeteg gonddal jár – válaszolom kitérőleg.

– Errefelé nem! Itt mások a szokások, mint a te hazádban. Takarítani sem kell annyit!

– Fontolóra veszem a dolgot – ígérem.

Ez a laza takarítási szisztéma nem hangzik rosszul! Összenevetünk, aztán belépek az ásatások területére. Furcsa hangulatba ringatnak a több ezer éves falmaradványok. Állítólag már i. e. 7800 évvel ezelőtt is volt itt emberi település. A bibliai Jerikó falait pedig rafinált módon trombitálták földig.

Kifelé jövet megtudakolom, merre van a Hisham-palota. Ha már idekeveredtem, azt is megnézem. A VIII. századi arab kalifa rezidenciája még így romjaiban is sokat sejtető. Mára elég ennyi a múlt emlékeiből, visszatérek a jelenbe.

Egy kis téren bámészkodva tombolóan lüktető dobszó kúszik a fülembe. Ez is az a fajta zene, ritmus, ami félresöpör minden tétovázást és gondot, árad belőle a vadság, a vágyakozás, az életigenlés.

Kíváncsi vagyok, kik a tettesek. Egy árnyékvető alatt ülő férfitársaság szórakoztatja ily módon saját magát. Vérükben van a ritmus, mely tüzes, kavargó, nyugtalanító. Néhány lépésnyi távolságra tőlük megállok. Az erős barna férfikezek fürgén táncolnak a dobokon. Nem sokáig élvezhetem játékukat. Kiszúrják, hogy idegen vagyok, az egyik csendestárs szóba elegyedik velem. Jóképű, mokány férfi.

– Honnan jöttél, mi a neved?

Közben elhallgattak a hangszerek. Ahogy kimondom, az egyik dobos szemében villanásnyi haragot látok. A nevem miatt magyarázkodnom kell. Ugyanis a Judit név annyira zsidó, hogy jobban már nem is lehetne. Errefelé úgyszólván nem túl előnyös. Szó szerint azt jelenti héberül, hogy zsidó (Júdeából származó) nő.

– Keresztény vagyok, az én országomban nem csak az izraeliták viselik ezt a nevet.

Szerényen elhallgatom, hogy kilenc keresztgyerekem van. A normálisoknak kettő-három, nekem nyolc fiú és egy kislány. Nemzetközi csapat, az egyik srác félig perui, a kislány félig szír. Mindennel így vagyok e földi létben, vagy semmi nem jut nekem valamiből, vagy túl sok.

Figyelmük középpontjába kerülök. Ketten kézen fognak, egyszerű kis kávézó felé vezetnek. A többiek jönnek utánunk. Úgy nézünk ki, mint a lurkók, akik az oviba igyekeznek. Pajkos mosoly ül a szemükben. Én is mosolygok magamban, mert tudom, hogy ők miért somolyognak. Örök játék ez a nemek között. (Mindig is nagyra becsültem az ellenkező nem társaságát. A férfiak életfogytig megőrzik gyermek voltuk kincsét, a nők általában túl komolyra veszik a figurát. De azért a nők között is sok a belevaló, vidám cimbora.)

Jó fogni a kezüket, érezni ember voltuk biztonságát. De mivel nemcsak kedvelem, hanem nagyjából ismerem is a férfinépet, tudom, hogy néha csacskaságokat forgatnak a fejükben. Ezért nem árt odafigyelni, és szükség esetén korrigálni, sőt manipulálni a gondolatmenetüket.

Leültetnek egy asztalhoz, körém telepednek. Egyenként bemutatkoznak, de nem tudom megjegyezni, melyik névhez ki tartozik. Újabb érdeklődők szállingóznak a helyiségbe. A koruk húsz és negyven év között lehet. Hiúságomat legyezi a figyelmük, érdeklődésük, élvezem a szituációt. Kinyújtogatom érzékelőcsápjaimat, ösztöneim finom tapogatószerveit, és rá tudok hangolódni az agyhullámaikra. Érzem a szeretetüket, nyíltságukat, jó helyen vagyok.

A hazámról, eddigi utazásaimról beszélek nekik, aztán ők veszik át a szót. Egyiküknek kanadai felesége van, a másiknak olasz, az elsőnek hozzám lépő „természetesen független”. Elmeséli, hogy öt évig élt Spanyolországban. A vendéglátóiparban és az éjszakában dolgozott. Üdítővel kínálnak, egy pajkos arcú ifjú két sárgabarackot tesz elém az asztalra.

Egy másik szimpatizáns narancsot ad. Bepakolom a tatyóba, majd később megeszegetem. A két nap múlva rendezendő partira is meghívnak, nagyvonalúan megígérem, hogy visszatérek. Elrepült az idő, mennem kell.

– Kösz, fiúk, majd jövök még erre!

Kézfogások, mosolygó fekete szemek. A „szabad ember” felajánlja, hogy elvisz kocsijával a taxiállomásra. Önkéntes idegenvezetőm kommentálja a látnivalókat.

– Ez itt a törpe fája! – bök egy faóriásra, ahogy elhaladunk előtte.

– Ez Arafat itteni rezidenciája! – mutat egy kőkerítéssel védett, szép dús kertbe ágyazott tekintélyes méretű épületre.

– Biztos nagyon gazdag lehet! – mondom.

– Á, nehogy azt hidd!

Beérünk a főtérre, meleg kézszorítással búcsúzom.

Nem sérthetem meg a szokásaikat egy arcra adott puszival sem.

Nagy a nyüzsgés, a színek és illatok tobzódása, lüktet az élet! Szeretem az arab városok hangulatát. A nők arca általában nincs elfedve, de a hajuk nem látszik ki a kendő alól. Mindenféle bolt egymás mellett, a járdán vízipipázó férfiak. Odamegyek az üresen várakozó társastaxihoz. Az egyik közeli üzletből előkerül a sofőr, mutogatja, hogy nyugodtan üljek be és várjak, amíg befut a többi utas.

Jönnek is egyesével, párosával, két asszony és négy férfi. Enyém a vezető melletti ülés, pedig erről szívesen lemondanék. Udvariasan próbálom elcserélni egy kevésbé feltűnővel. Ők is udvariasak, bíztatnak, hogy maradjak csak ott! Jeruzsálemig hat sékel a tarifa, most nincs turistafelár. Látom, hogy a többiek is ennyit fizetnek. A palesztin települések határánál szerte az országban ellenőrző pontok vannak. Az izraeliek így próbálják elejét venni a terrorizmusnak. Minden autót megállítanak, igazoltatják a benn ülőket. A fiatal, zöld egyenruhás katona a mellettem lévő ajtóhoz lép, lehajolva benéz. Olyan érzés ez, mint mikor az iskolában a tanár megnézi, kinek nincs kész a leckéje. Egy kicsit mindenki behúzza a nyakát.

Rajtam átsiklik a pillantása, nem vallanak helybélire a vonásaim. A leghátsó sorban, középen ülő, napszemüveges srácra mutat, tőle kéri az igazolványát. Minden rendben, int, hogy tűnjünk el innen. Meg is tesszük! (Azóta a város közelében felépült egy kaszinókomplexum.)

Jeruzsálemben az annyiszor megcsodált Damaszkuszi kapunál szállok ki. Ez az egyik kedvenc helyem a bámészkodásra.

II. FEJEZET

MASSZÁDA

„GYALOGOLNI JÓ!…”

Erről a Holt-tenger közelében lévő fennsíkról muszáj írnom. Olyan bűvöletesen szép a fekvése, és olyan tragikus a története. I. sz. 73-ban a nagy zsidólázadás epilógusaként 960 ember menekült itt öngyilkosságba az őket már három éve ostromló – Flavius Silva vezette – X. római légió győzelme elől. A rómaiaknak úgy sikerült bevenniük a megközelíthetetlen erődítményt, hogy a hegy nyugati oldalán egy rámpát építettek. A zelóták a rabszolgaság helyett a halált választották.

Most egy kötélvasút visz fel a magaslatra. Háromszor jártam itt. Első alkalommal csak a hegy lábáig jutottam, nem volt 45 sékelem a viteldíjra. A „kígyóösvény” pedig sziklaomlás veszélye miatt le volt zárva. Tudtam, hogy még visszajövök. Most csak üldögéltem ábrándozva és megpróbáltam elképzelni, amit nem láthattam. Közben Chesterfieldet szívtam. A büfében pillantottam meg ezt a gyerekkoromat idéző márkát. A dohányosok tudják, hogy vannak olyan cigik, amiket sosem felejtünk el az életben, mert kötődnek egy emlékhez, egy hangulathoz. Amikor üresnek érzem a lelkem, és hiábavalóságnak tűnik minden, azóta is jó lenne elfüstölni egy Chesterfieldet Masszádában.

Gyalog indultam vissza Én-Gedi felé, a jelzőtábla szerint tizenhét kilométer a távolság. Kellemes áprilisi nap volt, úgy gondoltam, négy óra alatt odakeveredek. Távolban a Sós-tenger kékje, körös-körül vörösessárga, kopár sziklák. A kanyargó aszfaltút mellett lankás pusztaság nyújtózkodik, kövek és homok.

Miért vonz ennyire ez a táj? Mi közöm hozzá, és mit keresek én ebben az országban? Istent, valakit, akit eddig hiába kutattam, vagy önmagamat? Nem tudom, de nem is kell nekem mindent értenem! Azt a dalt dúdolgatom, amit az I. világháborúban énekeltek a magyar bakák Doberdónál:

„Ha kimegyek a doberdói Nagyrétre,

Feltekintek a csillagos nagy égre.

Csillagos ég, hol van az én magyar hazám,

Merre sirat engem az édesanyám?

Csillagos ég, hol fogok én meghalni?

Hol fog az én piros vérem kifolyni?

Csillagos ég, hol van az én magyar hazám,

Merre sirat engem az édesanyám?”

Nem gyönyörű? Vándorlásaim során de sokszor felidéztem magamban ezt a nótát! Vajon mikor és hol nézek majd utoljára az égre? Marad-e bennem méltóság, és meg tudom-e adni a módját? Az utolsó percekben tényleg lepereg előttünk egész pályafutásunk, minden tévedésével, ballépésével és örömével?

Egy Indiáról szóló könyvben olvastam ezt a mondatot: „A bizonytalan gyönyörök és váratlan bánatok összevisszasága, amit az emberek életnek neveznek.”

Van-e erre jobb definíció? Halál dolgában válogatós vagyok. Gyerekkorban hihetetlennek és félelmetesnek tűnik, hogy egyszer ránk kerül a sor, aztán az előttünk járók példát mutatnak. Az évek múlásával kezdünk megbékélni a gondolattal. Az út végén, mikor minduntalan a hanyatló test korlátaiba ütközünk, és már oly sokakat elvesztettünk, ez marad az egyetlen megnyugtató lehetőség. Hátha nagy buli, és felesleges körülötte a felhajtás? Utána könnyedén újjászületünk, és az egész játék más díszletek között kezdődik elölről.

Rakosgatom a lábaimat az aszfalton, egyiket a másik elé. Egy mikrobusz áll meg mellettem. Magamban befejezem a strófát, mert így kerek. Egy pillantással felmérem az „ellenfelet”. Nem rossz arc, nincs bennem ellenérzés. Túl sok lenne gyalog ez a távolság, a megoldás adott. A szokásos bemutatkozó kérdések és válaszok következnek. Sofőröm harmincas éveiben járhat, zsidónak mondja magát, de ebben nem vagyok biztos. „Természetesen” még nőtlen. Kedvtelve hallgatom a férficsevelyt, fogynak a kilométerek. Én-Gedinél barátságosan kiszállok, akkor veszem észre a kocsi tetején a taxijelzést. Megkérdezem, hogy mennyivel tartozom, de nem fogad el pénzt.

– Úgyis erre kellett jönnöm! – állítja.

Megköszönöm a jóságát és leballagok a vízpartra. Négyszáz méterrel a Földközi-tenger szintje alatt található a Holt-tenger, bolygónk legmélyebben fekvő lakott területe. Semmiféle élet nem fogan meg benne, mert a víz sótartalma 25 százalék! Ettől olyan a tapintása, mintha selymet fogdosna az ember.

Középkorú indiai nőcsoport fürdőzését figyelem. Száriban pancsolnak, homlokuk közepén piros pötty van. Csodálatosan sokszínű a bennünket körülvevő világ.

•

Másodszor kötélvasúttal vitetem fel magam Masszáda fennsíkjára. Harmadik látogatásom alkalmával felcaplatok a meredeken kanyargó hegyi ösvényen.

Negyvenöt perc múlva elém tárul fáradozásom gyümölcse. Szédületes! A tekintélyes méretű lapályon házak, raktárak, víztározók, egy zsinagóga és egy termálfürdő maradványai láthatók. Ezek aztán tudtak élni! De sajnos meghalni is!…

Meredek lépcsősor visz le Heródes palotájának mozaikpadlós romjaihoz. A hegy lábánál az egykori római légiók táborhelyeinek körvonalai válnak ki a tájból. Hihetetlenül kék az ég, a felhők árnyéka ráfekszik a sárga dombokra, a csábítóan csalfa sivatagra. Nyáridőben úgy rátelepszik a hőség a fennsíkra, hogy csak hajnalban érdemes idejönni.

Nagy építkezések folynak a környéken a turisták elszállásolása céljából. A buszmegálló padján üldögélve várom a Jeruzsálem felé tartó járatot.

Pár lépésnyire tőlem feketerigó tipeg a porban. Kicsivel arrébb, hátizsákos fiatal pár beszélget egy piros pólós olasz férfivel, aki arról mesél nekik, hogy egy alkalommal a Szaharában utazgatott. A nappali forróságot oázisokban vészelte át, éjszaka haladt a dzsippel a dűnéken keresztül. Irigykedve fülelek. Az lehetett az igazi kaland!

III. FEJEZET

BETLEHEM

NOMEN EST OMEN?

Hogy Betlehemről mi jut eszembe? Ez volt az első arab város, ahová elűzött a kíváncsiság, aztán időnként úgy mentem vissza, mint aki hazatért. (A szóösszetétel héberül „a kenyér házát”, arabul a „hús házát” jelenti.)

Jeruzsálemből negyedóra alatt ér ide a serut (társastaxi). Mohó tekintettel bámulom a bibliai tájat, néhány perc alatt évszázadokat veszítve. A lapos tetejű, fehér házacskákat kőből rakott alacsony kerítés veszi körül. Furcsa édes érzés árad szét bennem. Hol láttam én már ilyen, kötőanyag nélkül egymásra illesztett köveket? Filmekben vagy a perui Cuscót bemutató képeken? Miért van bennem nosztalgia valami iránt, amit a valóságban először látok?

Hívő keresztény anyám adta nekem a Judit nevet, nem sejtvén a jelentését: „Júdeából való nő”. Nem Júdeából, hanem -ba való vagyok. Jó nekem itt! Vagy pedig létezik reinkarnáció, és vándorló kedvem visszahozott egy régi életem színhelyére?

Kiszállok a taxiból. Az autóktól és gyalogosoktól nyüzsgő meredek főutcán felfelé indulok. Erősnek és szabadnak érzem magam. Szeretem a világot, benne magamat, a farmert és a puha flanelinget, amit viselek. Béke van bennem.

Olyan biztonságérzetem van, mintha csak egy filmet néznék, vagy egy láthatatlanná tévő burok venne körül. Megyek, nézelődök, és közben nápolyit eszegetek. Minden érzékem kész a befogadásra, az illatok, hangok, színek zűrzavarában.

Mélyfekete szemű férfiak és nők, kócos hajú, vidám képű lurkók jönnek szembe. Az asszonyok arca fedetlen, de a hajukon kendő van. Ruhájuk eltakarja a lábukat és a karjukat, a modernebbek nadrágot hordanak.

A lakosság 60 százaléka keresztény. Az egymáshoz nőtt fehér mészkő épületek olyanok, mint a csigaházak. Idős férfi noszogatja szamarát, a csökönyös állat hátán gubbasztva. A kétoldalt odaerősített, furcsa formájú kosarakban sóska kinézetű levelek üldögélnek.

Jó szokásom szerint összevissza kószálok. Mégsem vagyok láthatatlan, mert időnként rám mosolyog valaki, integetnek, köszöngetnek. Az egymást érő boltok eladói megpróbálnak vásárlásra ösztönözni. Körülöttem tombol, lüktet az élet. A zöldségpiacon kötök ki. Imádom a piacok hangulatát. Nem vagyok vásárlásmániás, nem kötődöm a tárgyakhoz, nincs bennem birtoklási vágy. A piac, a kocsma, a temető, a templom árulkodik az illető településről, lakosairól.

Szóval a piacon nem igazán az árut nézem, inkább az arcokat, öltözékeket. Bár itt a különleges, számomra ismeretlen gyümölcsökre is rácsodálkozhatok. Az ismert zöldségek pedig eltúlzott méreteikkel tűnnek bohókásnak.

A zegzugos, kővel burkolt utcákon végül lejutok egy hatalmas térre. Szemben a Születés temploma. Balra a palesztin hatóságok épületei, jobboldalt az ajándék- és kegytárgyüzletek, éttermek sorakoznak. A város látképéhez természetesen hozzátartoznak a mohamedán mecsetek karcsú minaretjei is.

•

December 24-e van. Az éjféli mise a jeruzsálemi Notre Dame de France-ban ér. Ez a templom az óvárost körülvevő falon kívül, az Új kapu közelében áll. Milyen jó így együtt látni a különböző emberfajták képviselőit békében és szeretetben. Nem szeretem a rassz szót. A rasszizmus jut róla eszembe. Talpalatnyi szabad hely sincs. Fülöp-szigetekiek, európaiak, keresztény arabok várják Jézus születését.

Jóképű indonéz férfikórus zengi ájtatos dalait. Három pap áll az oltár előtt, a legidősebb tartja a szentbeszédet angolul, franciául és németül. Hitetlenségem ellenére meghatódom, amikor elhangzik a mondat: „és akkor, körülbelül kétezer évvel ezelőtt, innen hat kilométerre, Betlehemben megszületett a Megváltó.”

A mise végén a mellettem álló ázsiai lány kezet nyújt:

– Béke veled! – mondja.

A másik oldalamon álló honfitársnőmnek adom tovább az áldást.

Másnap reggel átugrom Betlehembe. Vajon ott most milyen a hangulat? A Születés bazilikája előtti téren hatalmas fenyőfák díszlenek. Színes gömbök, kis csomagocskák tarkállanak az ágaikon. A templomot Nagy Konstantin építtette 332-ben, a munkálatokat anyja, Ilona császárné irányította. Kétszáz évvel később lerombolták, de Jusztinianusz újjáépíttette. A perzsa invázió idején azért nem tették tönkre, mert a hódítók megtorpantak a háromkirályokat perzsa öltözékben ábrázoló homlokzati mozaik előtt.

Az Alázat kapuján bújok be. Ezt az ajtót azért szűkítették le ilyen alacsonyra, hogy a hitetlenek ne tudjanak lovastul áthatolni rajta. A padlót hatalmas, a századok alatt simára koptatott kőlapok burkolják. Egy helyen, a fapallók alatt még látható a régi szentély mozaikpadlója. Ilyenkor hatalmas a tömeg, bár a görög ortodoxok január 6-án, az örmények 18-án ünneplik Krisztus születését. Most sorba kell állni, hogy bejussunk a barlangba. A gyermek világrajövetelének helyét ezüstcsillag jelképezi, felette a tizenöt hitközösséget jelentő tizenöt ezüstlámpácska függ. Szemben a jászol oltára van. Figyelem embertársaimat, akik természetük és temperamentumuk szerint, különböző módon fejezik ki hódolatukat. Jönnek sorban egymás után a férfiak és nők, fiatalok vagy öregek. A többség letérdel, hogy csókjával illesse a csillagot. Van, aki csak megsimogatja. Egy büszke, szláv kinézetű fiatalember imára kulcsolt kézzel megáll néhány másodpercre. Mindenki másképp csinálja!

Nézem az arcokat, a mozdulatokat, a hullámzó emberárt. Kizökkenek a mélázásból. Egy fehér ruhás, indiai származásúnak tűnő fiatal pap közelébe sodródok. Beleestem a szórásba, nekem is ostyát dug a számba.

III. FEJEZET – BETLEHEMI SIKÁTOR

IV. FEJEZET

WADI QELT 1.

A HALÁL ÁRNYÉKÁNAK VÖLGYÉBEN…

Egy képeslapon pillantottam meg először a Szent György-kolostor sárga falait. Magányosan, megközelíthetetlenül tapadt az épület a kopár sziklákhoz. Belevésődött a szívembe a kép és ott is ragadt, vágyakozni kezdtem utána. Szerelem első látásra. Bárhol is legyen, tudtam, hogy el fogok oda menni. Másfelé vezettek a csavargásaim, de közben lassanként gyűltek ismereteim erről a helyről.

Jeruzsálem és Jerikó között 28 kilométer hosszan nyújtózik ez az időszakos patakmeder, és igen komor előélete van. Egy újságcikkből tudtam meg, hogy az elmúlt néhány év alatt történt itt néhány gyilkosság, egy francia turista pedig halálra zúzta magát egy szikláról lecsúszva. A környéken palesztin és zsidó települések egyaránt vannak, az ellentét kibékíthetetlen. A jóformán lakatlan völgyben néha végzetes a találkozás, pedig ez az ország egyik legszebb kirándulóhelye.

1986 augusztusában a két erre túrázó huszonegy éves izraeli barátnő arra lett figyelmes, hogy két arab fiú követi őket az ösvényen. Szóba elegyedtek, a lányok teával kínálták a srácokat, de azok késsel támadtak rájuk. Ebben az országban a nők is bevonulnak katonának, a kiképzésnek most nagy hasznát vették, keményen védekeztek. Bár az egyiküket a hátán érte a szúrás, a másikukat a gyomrán, mégis sikerült elmenekülniük, és túlélni a majdnem végzetes kalandot.

1993 októberében a palesztin terroristák két izraeli fiút lőttek le a kanyonban. 1995 júliusában másik két zsidó fiatal élete ért itt véget kísértetiesen hasonló módon.

Ellenpélda is akad: A kiránduló zsidó tinédzser fiúk elé hisztérikusan zokogó, tizenhat év körüli izraeli lány toppan. A barátnője túrázás közben eltörte a lábát, ő egyedül nem boldogult vele. A fiúkat a gondviselés küldte az útjába! Összekulcsolt kezükre ültetve cipelik a sérültet, de a hegyi terepen ez nem megy hosszabb távon. Palesztin fiatalok csoportja jön szembe, ők egy közeli faluban laknak. Az izraeliek segítséget kérnek tőlük, de azok egy kivételével nemet mondanak. Talpraesett, erős fickó az önkéntes, ráadásul jól ismeri a wadit. Valahonnan egy talicskaroncsot kerít, azon szállítják a lányt. Végül is lakott területre érnek, orvoshoz kerül az ifjú hölgy. Az apja pénzjutalmat ajánl fel a segítőkész arab fiúnak, de az nem fogadja el. Egy év múlva hogyan alakult a szereplők sorsa? A sebesült lány nehezen, de kiheverte a sokkot, meggyógyult, azóta férjhez is ment. A palesztin sráccal nem hozta össze őket többé a sors. Az egyik izraeli fiú katonai szolgálatát töltötte. Egy arab faluban, egy elhagyatott házban fedezték fel a holttestét.

Furcsa ország ez! Az utolsó véres tragédia nem sokkal azelőtt történt, hogy a cikk a kezembe került. A két fiatal izraeli lány a közeli Kefar Adumimból jött fürdeni a völgyben folydogáló patak egyik kis vízeséséhez. Hirtelen támadt rájuk a tettes, amikor a lubickolás után már az ösvényen kaptattak felfelé. Pár nap múlva találták meg a holttestüket. Mindkettejük torkát úgy vágták el, mint a birkáét és összevissza szurkálták őket. Hosszas izraeli–palesztin közös nyomozás után került kézre a tettes. Egy őrült beduin pásztor, akit egy ideig a törzse bújtatott. A rendőrség azóta ellenőrzi a területet, tizenöt főnél kisebb csoportokat nem „díjaznak”. Fegyveres kíséret ajánlott! Hát erre a helyre kívánkoztam én egyedül, fegyvertelenül.

Három hónapig vártam, gyűjtögettem a bátorságot, aztán egy novemberi napon elindultam. Ilyenkor már a sivatagban nem olyan perzselő a hőség. És a téli esőzések sem húzzák még keresztbe a számításaimat. Számítások?! Egyszerűen fejjel készültem nekimenni a falnak. De hát mit várhatok magamtól?! A mérleg egyik serpenyőjében a félelem és az észszerűség lapul, a másikban ott ágaskodik a kíváncsiság és a kalandvágy. Tulajdonképpen kétszer ténferegtem el ide. Először november 11-én. Felszállok a Jeruzsálem központi pályaudvarára menő buszra, gondolataimba merülve lehuppanok egy ülésre. Valaki rám köszön, automatikusan rámordulok:

– Hm?

Aztán nézem meg a mellettem ülőt. Micsoda jóképű férfinép! Fekete hajú, kék szemű fiatalember, biztos külföldi vendégmunkás.

– Bóker tov! (Jó reggelt!) – ismétli héberül.

Szintúgy válaszolok, aztán újra magamba süppedek. Vajon mit hoz ez a nap? Mit látok, és kivel találkozom. A főpályaudvarnál átszállok a 173-as, Ma’ale Adumimba tartó buszra, reggel hét óra van. A vezető melletti ülésen foglalok helyet. Úgy tűnik, ez egy körjáratféle, ráérősen kanyarog a külvárosban. Utasok szállnak le és fel. A sofőr rádiójából vidám dal hallatszik, a ritmusára gondtalanul ingatom a testem.

– Ne nagyon szórakozzál te itt! – szól hozzám belülről a józanabb énem, felelősségének tudatában.

– Azt se tudod, hová mész és visszatérsz-e egyáltalán?

Tehát megkomolyodom. Még minden rendben van, és olyan édesen süt a nap. Végre elhagyjuk a civilizációt, a Nahal Prat (Prat-patak) elágazásnál leszállok.

A sofőr csóválja a fejét. Nem nehéz kitalálnom, mit gondol. Valószínűleg igaza van. De nő vagyok, és ez felment az alól, hogy a logika korlátai közé kényszerítsem önmagamat. Különben is, mi köze van az életnek a logikához?!

Egy barna táblán a felirat és a nyíl mutatja az irányt. Na gyerünk! Kis hátizsákomban, műanyag flakonban fél liter víz van, és egy alma. Csak egy nem túl részletes országtérképpel rendelkezem, de majd az ösztönök vezetnek. (Javíthatatlan eltévelygő vagyok.) Rövid ideig haladok csak az aszfalton, utána letérek a földútra. Közel s távol sima sárga dombok karolnak egymásba, az embernek kedve támadna megcirógatni őket.

Boldog vagyok, mint a gyermek a különlegességek játszóterén. Szétválik az ösvény, a lefelé menőt választom. Odébb, egy kilátóhelyen turistacsoport bámészkodik. Lépcsőfokok enyhítik a lejtőt, megtorpanok. A káprázat játszik velem? Alattam, a völgy túloldalán egy édenkertnek tűnő oázisban várszerű, vörösessárga épület fogja közre belső udvarát. A teteje lapos, bástyacakkokkal szegélyezett. Nemrég ébredhetett fel a háznép, tarka ruhás beduin asszonyok a tetőn hajtogatják össze a pokrócokat. Biztos ott aludt a család.

Kilenc óra van, elégedett, kövér kecske fárad ki a házból. Leballagok a medrében szétterülő patakocskához. Felveszek egy üres, fehér csigaházat, őrizze emlékeimben ezt a helyet és napot! Na, most merre? A sziklakolostor felé a víz folyásirányát kellett volna követnem, de ezt akkor még nem tudtam. A balra eső száraz mellékágat választom és hamarosan egy akvadukt romjai ötlenek szemembe. A turistáknak szánt táblán elolvasom, hogy ez Heródes kapuja. Megcsodálom, majd visszafordulok. Mezítláb kelek át a vízen, nem akarok nedves cipőben caplatni naphosszat. Megérzéseimre hallgatva (természetesen) a keresettel ellenkező irányt veszek. Sziklába vájt lépcsőkön megyek, bámulok, mint Aliz Csodaországban. Nehéz szavakba önteni, amit látok és érzek.

Elkerülhetetlenül eszembe jutnak Petőfi verssorai:

„Oh természet, oh dicső természet!

Mely nyelv merne versenyezni véled?

Mily nagy vagy te! s mentül inkább hallgatsz,

Annál többet, annál szebbet mondasz. -”

A patakmeder itt leszűkül, gömbölyű szürke köveken zuhog le a víz három méter magasról. Alul a természetes mélyedésben összegyűlik, majd rohan tovább. Hasonló képződmény csábíthatta lubickolásra a cikkben említett lányokat, akiknek az volt az utolsó hűsölésük. Én sokkal megfontoltabb vagyok, nem is hoztam magammal fürdőruhát. Bolond némber az, aki keresi a bajt! A wadi időnként kiszélesedik, aztán újra összeszűkül. A víz közelében fű és bokrok zöldellnek, de a hegyoldalak kopárak, azaz… A kövek között virág nélküli tulipánok nőnek. Legalábbis a száruk és a levelük olyan, mint a tulipánéi. A meleg kellemes, ebben az évszakban már nem kínzó. Apró, pimasz legyek zizzennek be a fülembe és az orromba, nem győzöm hajkurászni őket. Erős birkaszagot érzek. Itt-ott látom az ürüléküket, de bárhogy kémlelem a szemközti lejtőt, nem pillantok meg állatokat. Eddig még jó…

Nekem az a legelőnyösebb, ha szolidan elkerülöm a hatóságot és az esetleges simliseket is. A víz mentén, a völgy alján gyorsabban haladok, mint fenn a hegytetőn. Ahol helyre kis zuhatag állja utamat, vagy túl szeszélyes a terep, inkább hegyet mászok. Később, amikor ideiglenesen szelídül a díszlet, visszaereszkedek.

Esőzések idején hirtelen pusztító áradattá válik a csörgedező csermely. Látszik ez a hordalék ágakon, fűcsomókon, kavicsokon, melyeket nem túl rég hurcolt magával és rakott le az ár, aztán visszaváltozott jól nevelt erecskévé. Nem kalandoznak el a gondolataim, nem is dúdolgatok. Ez most nem játék. Figyelnem kell minden neszre, minden nem oda illő részletre. A természet sosem aljas. Megvannak a maga törvényei, melyeket, ha tiszteletben tartunk, elkerülhetjük a bajt. A rossz szándékú emberekkel szemben viszont semmi esélyem se lenne. Váratlan támadás esetén nekem kongattak.

Ha módom lenne szólni, megpróbálnám kidumálni magam, ez néha bejön. Az egyik távoli dombtetőn rozsdás autóroncsokból összetákolt kunyhó éktelenkedik. A meder most megint elkeskenyedik, még mindig óvom cipőimet a víztől. Sziklamászás következik. Ez most csaknem függőleges. Egész testemmel a falhoz tapadok, mint a gyík. Vigyázok, nehogy olyan kőbe kapaszkodjak, ami kifordulhat a kezem alól. Presser Gábor egyik dalszövege ugrik be:

„Nézd az őrült, nézd, hogy játssza!

Nézd, az őrült mit csinál!”

Egy barlangnyílás mellett kúszom el, de most valahogy nem érdekel mi lehet belül, araszolok tovább. Nem díjaznám, ha valaki viccből rám huhogna! Szerencsésen felérek, ezen a szakaszon lazíthatok. Érdes ugyan, de viszonylag sík. Mozgásra leszek figyelmes. Barna bundás, nyúlhoz hasonló, de pici fülű állatkák kezdenek riadt futkorászásba a közeledtemre. Furcsa módon itt fenn is van néhány bokor, az emlőskék sípolva menekülnek fedezékbe, váltófutást mímelve.

Nem tudom, hogy ugyanazon szeleburdi egyed rohangál-e füttyögetve bokorról bokorra, vagy „átadja a stafétát”, és a haverja fut riadtan a legközelebbi bozótba? Lehetetlen nevetés nélkül megállni a bohóckodásukat.

Simára csiszolódott, összevissza lejtő kőlapokon haladok tovább, megcsúszni nem ajánlatos. A völgy túloldalán húzódik végig a rozsdás csővezeték, mely az ivóvizet szállítja a kolostorba, amitől egyre távolabb kerülök. Most már olyan mély és vad a szurdok, hogy inkább a gerincen folytatom a sétát. Az egyik szikla úgy néz ki, mint egy hatalmas férfiprofil. Szelídülni látszik a táj, szétterül a meder, leoldalazok.

A magasból helikopterberregés hallatszik. Leülve várom meg, amíg tovaúszik felettem a rendőrjármű. Jobb a békesség! Már nem érdekel, hogy átázik a cipőm. A farmerom szárát feltűrve belegázolok a vízbe, hol az egyik, hol a másik parton megyek, aszerint, hogy merre barátságosabb a terep. Olyan ez, mint egy játék. Vajon mi van a kanyar után? És a következő után? A vizem már rég elfogyott, de van egy almám. Leülök egy kényelmes kőre, és megeszegetem. Egy ima szövege jut eszembe:

„Bár a halál árnyékának völgyében járok,

mégsem félek, mert te velem vagy, Atyám…”

Ez így szépen hangzik, de én félek. Nem is kicsit. Ólmos fáradtság telepszik rám, jó lenne horpasztani egy órácskát. Csak úgy, eldőlni és aluszkálni kicsit. Három és fél órát jöttem a „húzós” terepen, elbágyadtam. Le-lecsukódik a szemem ültömben. A távoli hegyoldalban feltűnően zöld színű valami rikít. Mi lehet az?

Bokor vagy emberi alak? Fáradt szemeimet nem tudom élesre állítani. Mintha lebegve megindulna felém a talány.

– Marha vagy, hogy így képzelődsz! – gondolom magamban.

– Kelj fel és járj! De az ellenkező irányba!

Ahogy felállok, elmúlik a rossz ízű képzelgés, de azért kissé szaporábban lépkedek. Idillire vált a táj, fű lepte földbe ágyazódik a patak. Hasonlít izbégi gyermekkorom színhelyére. A túlparton fekete szamár legelész. Ahol szamár van, ott előbb-utóbb emberi településnek is lennie kell! Azon az oldalon könnyebb lenne az előrejutás, de mi van, ha nem békés a jószág? Ennyi strapa után nincs kedvem futkorászni. (Némely szamár olyan kiszámíthatatlan, mint egyes férfinépek.)

„Hősiesen” maradok a saját térfelemen. Jóval előrébb, egy sziklánál fekete ruhás alakok fickándoznak. Mintha egy pedáns beduin asszony ruhát teregetne. Közelebb érve látom, hogy incselkedő szerelmespár. Jöttömre illendően szétrebbennek és eltűnnek.

Hoppá, ott egy étteremféle, megérkeztem a civilizációba! Na, itt már sínen vagyok. Kirázom a cipőimből a vizet, és tiszteletemet teszem odabenn. Barátságos, egyszerű a helyiség, kissé morcos képű fiatalember a pincér. Köszönök neki, érdeklődöm hol vagyok, mi a hely neve. Nem beszél angolul, nem lettem okosabb. Azért két üveg üdítőt kicsikarok tőle. Az egyiket azonnal felszívom, a másik megy a hátizsákba. A szerelmespár a kinti asztalok egyikénél ül. Vörösesszőke hajú, bőrruhát viselő a fiú, a lánynak hosszú, hullámos szőke hajkoronája van. Mindketten izraeliek. Kedvesen az asztalukhoz invitálnak, kilétem felől érdeklődnek. Tőlük tudom, meg, hogy Ein Fawarban vagyunk, megtaláljuk a térképen is. Nem messze parkol az autójuk, elmehetek velük. Megköszönöm az ajánlatot, de még egy kicsit szeretnék lebzselni a környéken.

Továbbmegyek a patak mentén, de úgy tűnik a java már mögöttem van, ez a rész nem túl érdekes. Visszafordulok, az étterem melletti aszfaltúton kaptatok felfelé. Egy kis kilátóhelynél a látogatóknak szóló felirat és térkép alapján beazonosítom hollétemet. Tényleg Ein Fawar van mögöttem (az ein szó forrást jelent, és rengeteg szentföldi helység nevének első tagja), a várszerű épület pedig a Kypros-erőd volt.

A Szent György-kolostor az ellenkező irányban van, körülbelül akkora távolságra tőle, mint amennyit most jöttem. Nem baj, majd legközelebb! Meredeken kanyarog lábam alatt az aszfalt, a sárga lankák és vörös sziklák között. Egy kiugró kő árnyékába ülve megpihenek, rágyújtok. Elégedett vagyok magammal, most már nyugodtan fölényeskedhetek: Mit nekem a Júdeai-sivatag! Ki az a félnótás, aki nem bír belőle kilábalni?

Fehér kocsi közeledik. (Nem tudnak lenyűgözni az autók, ezért nem ismerem a márkákat sem.) A fiatalok azok, az étteremből. Most már szívesen beülök hozzájuk, megkímélve magam a több kilométeres kutyagolástól. Úgy társalgunk, mint a régi ismerősök. Nem szoktam falat húzni magam és a többiek közé. Vándorlásaim során egyszerűen rátestálom magam embertársaimra. Ez nem trükk, hanem belső késztetés. Kiadom magam, felfedem az arcomat, védtelen vagyok. Fogadjatok be magatok közé! Részetek vagyok, ahogy ti az enyéim, úgyis tudom! Muszáj segíteniük, egyszerűen azért, mert ez így jó, ez van belénk kódolva.

A fiú nemsokára kiszáll, a motorja itt parkol, azzal megy tovább. A lány ül a volán mögé. Párja egy ideig előttünk halad, aztán integetve elkanyarodik. Az ifjú hölgy elmondja, hogy a kollégiumban egy magyar lány is a szobatársnője volt, kedves egyéniségét a szívébe zárta.

Beérünk Jeruzsálem határába, ő itt lakik. Mentegetődzik, amiért nem tud tovább vinni. Hálás vagyok, hogy eddig is eljuttatott, mosolyogva intek búcsút neki. Nem tudom, hol vagyok, de nem is számít. Úgyis mindegy, hová megyek! Mikrobusz fékez le mellettem, egy serut. Negyvenöt körüli, fekete hajú, kopaszodó fickó a sofőr. Kiszól, hogy hová igyekszem? Azt mégse felelhetem, hogy a franc tudja!

– Tel-Avivba! – vágom rá, mert általában azt a várost tekintem levezető gyakorlatnak a „tornaórák” után. Mindig boldog biztonsággal tölt el a lődörgés léha lélegzetű utcáin, ahol gyermeki feslettséggel elegyedik Ázsia, Afrika és Európa.

– 100 sékelért elviszlek! – próbálkozik.

– Köszi, a busz 16 és félért megteszi!

Tovasuhan, de egy laza kör után újra lefékez mellettem.

– Na, szállj be, úgyis oda kell mennem! Jöhetsz ingyen!

Ez már döfi! Nagyvonalúan beülök mellé. Olyan fesztelenül társalgunk, mintha valaha együtt jártunk volna oviba. Eme ország lakosaira – az arabokra és zsidókra is – egyaránt jellemző a közvetlenség (a fanatikusokat kivéve). Ő nem vallásos zsidó. Az arabokkal semmi baja, soha meg nem sértették. Szabad ember, a taxi a sajátja. Elvált a feleségétől, a gyermekei felnőttek – tudom meg hamarosan. (Furcsamód rendkívül ritka a nős ember errefelé!)

Őszinte rajongója a szebbik nemnek, ezért egyszerre többfelé is hódol. Nagyon eltérő típusok a kegyeltjei, de neki mindre szüksége van. Persze csak mint óvatos duhajnak, mert bolond lenne bármelyikhez hozzáláncolni magát. Déltől estig taxizik, aztán irány az éjszaka! Kártya, pia, nők!

– És te, neked mi jelenti a boldogságot? – kérdi.

– A csavargás nevű tantárgy! Ismeretlen tájak, városok, emberek!

– Neked ez elég? – feszegeti.

Elgondolkodom. Ő nagykanállal eszi az életet, és igaza van. Létünk csak egy villanás, és a végén jön a ráfázás. Nyomorult módon, saját testünk által megalázva, hosszan sorvasztó betegségek végkifejleteként jön a halál. A könnyű és gyors elpatkolás a csekély számú szerencsések kiváltsága. Középiskoláskoromban ragadt elmémbe egy padfirka szövege: „Az élet olyan, mint a lószar, és mi vagyunk a verebek. Csipegetjük, csipegetjük, mert az egész a mienk úgyse lehet!”

Megérkeztünk a tel-avivi Ben-Gurion repülőtér elé. Életművészem leparkol, itt várja a fuvart. Felüdített a vele való beszélgetés és könnyed filozófiája. Megköszönöm a szívességét, elbúcsúzom. Ő is kiszáll, most nézem meg alaposabban. Nem is rossz darab!