Julie Garwood

Szép szavak

GABO

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült: Julie Garwood: Sweet Talk

DUTTON, Published by Penquin Group (USA) Inc, New York, 2012

Fordította: Tóth Gizella

Könyvborító: Malum Stúdió/Szabó Vince

Copyright © 2012 by Julie Garwood

Hungarian translation © Tóth Gizella, 2013

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2013

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-689-756-7

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Az EPUB konverziót Kozári Imre készítette

Aaron Michael Hass Garwoodnak, a gondosságáért, nagylelkűségéért és szeretetéért.

Isten hozott a családban!

Előszó

A Csibék megint kezdik. A négy lány eltűnt az osztályról a több ezer dolláros felszereléssel együtt, jókora felfordulást okozva ezzel. A személyzet tombolt, és kétségbeesetten próbált a nyomukra bukkanni, mielőtt az eltűnésük híre kiszivárogna. Az egyetlen ember, aki nem aggódott, az a férfi volt, aki a lányok jövőjét a kezében tartotta. Egyre csak azt bizonygatta, hogy a nyughatatlan és pajkos kamaszok nem szöktek el. Eltűnésük csak egy újabb ostoba csíny a részükről, amelyet nyilván a hangadójuk, Olivia MacKenzie eszelt ki. Elég belenéznie abba a ragyogó kék szempárba, s nyomban tudta, hogy ez a lány igazi harcos és bajkeverő.

A férfi nem is lehetett volna boldogabb. Olivia tartotta a lelket a másik három lányban – Samantha Pearsonben, Jane Westonben és Collins Davenportban–, és ő lett a szószólójuk. Amíg ő nem került bele a programba, a lányok borúsak és érzéketlenek voltak, néha az öngyilkosság gondolata is megkísértette őket. Napjaikat teljes elszigeteltségben töltötték, elzárva a családjuktól, a barátaiktól és az egész világtól. A személyzet tagjai nem győzték mondogatni nekik, milyen szerencsések, amiért őket választották ki erre a kísérleti programra. Charlotte nővér egyenesen azt állította, hogy áldottak.

A Csibék erre csak gúnyosan mosolyogtak. Olyan betegségben szenvednek, amelyre a tudomány jelenlegi állapota szerint nem volt orvosság, és egy cseppet sem érezték magukat szerencsésnek, hogy élő tűpárnák lehetnek, szörnyű, néha egyenesen elviselhetetlen fájdalmaknak kitéve. A lányoknak megtiltották, hogy a csodagyógyszer koktélt, amelyet beléjük fecskendeztek, méregnek hívják, bár ők meg voltak győződve róla, hogy a koktél valójában tényleg méreg. Kínzó gyötrelmek követtek minden infúziót, és estére a testük a fejük búbjától a lábuk kisujjáig tele lett hólyagokkal. Nem, egyikük sem érezte magát áldottnak!

Bár Olivia volt a legfiatalabb a csoportban, ő volt a legerősebb és legszívósabb is, s nem kellett sok idő hozzá, hogy magára vállalja a lányok védelmezőjének a szerepét. Amint sikerült elnyernie új barátnői bizalmát, azonnal nekilátott, hogy elsöpörje az unalmat, s ami még ennél is fontosabb, a haragot és a félelmet.

Olivia a csínytevésekhez különösen értett. Két hét sem telt el a megérkezése után, s a nővérek és orvosok féltek kinyitni az öltözőszekrényüket, nem tudva, mi ugrik onnan rájuk. Charlotte nővér szemrángást kapott, miután egy gumikígyó pattant ki a szekrényéből, a Csibék nem kis örömére.

Ahogy a lányok félelme oldódott, úgy lettek egyre ötletgazdagabbak a csínyek is. Mindegyiknek megvolt a kedvenc tréfája.

Jane-nek, a csoport művészének veleszületett érzéke volt a tervezéshez. Képes volt órákig ülni ceruzával a kezében, és különféle alakzatokat rajzolni a vázlatfüzetébe, amelyeket aztán gyönyörű mozaikképpé kötött össze. Imádta a szimmetriát és a színeket, így, amikor a lányok azt javasolták, hogy vécépapírral borítsák be a nővérpultot, tiltakozott, mondván, az túl durva lenne. Helyette a padlótól a mennyezetig a szivárvány minden színében játszó papírszalagokkal dekorálta ki a helyet.

Samantha, vagy Sam, ahogy a barátnői hívták, volt a csoport kalandora. Semmilyen kockázattól nem riadt vissza, ugyanakkor nem volt meggondolatlan. Minden csínyére alaposan felkészült. Minden helyzetet türelmesen végiggondolt és gondosan megtervezett, hogy elérje a kívánt eredményt. Egy egész hetébe került, hogy annyi gyümölcszselét gyűjtsön össze, amivel az összes mintacsészét megtölthette. Néhány másodpercig melegítette őket a nővérek mikrójában, aztán a zöld folyadékkal teli kis edényeket a laborkocsira rakta, és leküldte elemzésre. A lányok még napok múlva is nevettek, ahogy visszaemlékeztek a vörös arccal mentegetőző nővérre, aki az apró balesetet igyekezett kimagyarázni a laborosnak telefonon.

Jane-t és Samet Oliviának könnyű volt bevonnia a mókába, Collins azonban keményebb diónak bizonyult. Mivel négyük közül ő volt a legérzékenyebb, neki tartott a legtovább, hogy legyőzze a depresszióját. Olivia őt jelölte ki kalandjaik ügyeletes csalétkének. Ha a lányok észrevétlenül akartak elsurranni a személyzet mellett, Olivia Collinst küldte, hogy elvonja a figyelmüket. Kedves természetével és lágy, déli akcentusával maga köré vonzotta az embereket, és ha elhullatott egy-két könnycseppet, mindenki törte magát, hogy megvigasztalja. Ha egyszer ömleni kezdtek a könnyei, az emberek köré gyűltek, és csak rá figyeltek. Elég volt egy kis zokogás, hogy bárki, de különösen a férfiak a tenyeréből egyenek. Az együtt érző hallgatóság mit sem tudott arról, hogy közben a három másik lány szőrös játék pókokat helyez el a kórházi részleg legváratlanabb pontjain.

Hogy a Csibék nyugton és az ágyukban maradjanak, dr. Andre Pardieu, az orvosuk mindegyiküknek adott egy pakli kártyát, és az egyik délután leült velük, és megtanította őket pókerezni. A lányok gyorsan tanultak. A hónap végére a Csibék több mint háromszáz dollárt nyertek az orvostól. A pénzt arra használták, hogy pizzát és tortát vegyenek Kathleen nővér születésnapjára, valamint egyéb mókás dolgokat a személyzet gyötrésére.

Néhány hét kórházi tartózkodás alatt a Csibék kialakítottak egyfajta menetrendet. A hétfő volt a méregkoktél napja, és a lányok túl rosszul voltak ahhoz, hogy csínyeken törjék a fejüket. Kedden még mindig olyan betegek voltak, hogy legfeljebb arra telt az erejükből, hogy felemeljék a fejüket a párnáról. Éjszakára azonban eltűntek a hólyagok, s ők kezdték megint embernek érezni magukat. Elhatározták, hogy a szerda lesz a narancssárga paróka napja; csütörtökön fogják ijesztgetni a nővéreket; pénteken, orvosuk iránti tiszteletből, akibe mindannyian egy kicsit szerelmesek voltak, a férfi anyanyelvén, franciául fognak beszélni, ami igazi kihívás volt, tekintve, hogy csak Olivia értette a nyelvet. Hétvégén a vízipisztolyaikkal a célba lövést gyakorolták, kirakós játékkal bíbelődtek, vagy rejtvényt fejtettek. Emmát, Olivia nénikéjét dr. Pardieu csak társösszeesküvőnek hívta. Ő volt az, aki a vízipisztolyt, a parókákat és a többi holmit beküldte Oliviának. Bármit kért is a lány a nénikéjétől, megkapta.

Dr. Pardieu-nek is megvolt a maga menetrendje. Minden reggel megjelent az osztályon, és mindig ugyanúgy üdvözölte a lányokat: – Bonjour, kis Csíntalan Csibéim!

–Bonjour, Docteur Pardieu – válaszolták a lányok kórusban.

Olivia csütörtökön új ötletet vetett fel, miután az orvos elment. Azt javasolta, hogy bújócskával bosszantsák a nővéreket. Egy héttel korábban betört egy üres raktárszobába, és felfedezte, hogy a négyszögletes helyiség elég nagy ahhoz, hogy mind a négyen kényelmesen beférjenek. A szobácska az újonnan épített déli szárny végében volt, amelyet csak a következő hónapban terveztek megnyitni a betegek előtt.

A lányok Olivia nyomában végigmásztak a folyosón, és bekúsztak a sötét fülkébe. Leültek a padlóra egymással szemben, hátukat a falnak vetették, és a fülüket hegyezve figyeltek a kinti zajokra. A levegő fertőtlenítő szagától volt terhes. Hallották, ahogy a felügyelőjük őket szólítja, gumitalpú cipője minden lépésre megnyikordult, ahogy tovasietett a fekete-fehér mozaikpadlón. Amikor a léptei elhalkultak, Olivia felkapcsolta a világítást.

Mindannyian hunyorogva fogadták a hirtelen fényt.

–Elment – suttogta Sam nevetéssel küszködve.

–Talán nem kellene itt maradnunk – mondta Collins. – Nem akarjuk, hogy minket keresgéljen.

–Viccelsz? – csodálkozott rá Olivia. – Dehogynem akarjuk. Éppen ez a mulatság benne.

–Mi lesz, ha kihívja a rendőrséget? – suttogta Jane, a legtörvénytisztelőbb négyük közül. – Komoly bajba kerülhetünk – aggodalmaskodott, miközben az intravénás kanülön tekergette a kupakot.

Sam a szemét forgatta.

–Nem fogja hívni a rendőrséget. Túl sokat aggódsz!

–De felhívhatja a szüleinket.

Olivia vállat vont.

–Az anyámnak van hívásazonosítója. Ha meglátja, hogy a kórházból telefonálnak, nem veszi fel, és kész. Túl sok stresszt okoz neki a betegségem.

–Most csak viccelsz, ugye? – kérdezte Sam.

–Egyáltalán nem. Az anyámnak gondot jelent, hogy megbirkózzon a bajommal.

–És mit szól hozzá az apád? – kérdezte Collins. – Sohasem jön be meglátogatni – tette hozzá együtt érző hangon, és megsimogatta Olivia kezét. A lányok mindig számíthattak Collins érzelmi támogatására.

–Senki sem látogatja a családból – jegyezte meg Sam.

–Túlságosan elfoglaltak – felelte Olivia, és közönyösen megrántotta a vállát. – Anya folyton a San Franciscó-i és a New York-i otthonunk között ingázik. A szüleimnek nagyon különös a házassága – tette hozzá felnőttesen. – Anyám isteníti apámat, és… olyan drámai az egész. Nem tudom, hogyan magyarázzam másként. Semmi más számára nincs hely az életében.

–Vagy senki más számára – mondta Collins. Még a lányai számára sem, tette hozzá gondolatban.

–És mit szól hozzá az apád? – ismételte meg a kérdést Sam.

–Ó, neki nagyon tetszik, hogy istenítik. Legalábbis régen tetszett neki.

–Nem, úgy értettem, ő hogyan birkózik meg a betegségeddel? Neki is nagy stressz?

–Nem igazán. Nem törődik vele. Néha azt hiszem, úgy tesz, mintha egy barátnőmnél éjszakáznék. Minden héten fel szokott hívni, hogy megtudakolja, hogy vagyok. Amikor legutóbb hívott, azt kérdezte, jól szórakozom-e.

–Komolyan? – képedt el Sam. Fel sem fogta, hogy lehet valaki ennyire nemtörődöm. A saját családja nagyon súlyosan élte meg a betegségét, különösen a négy bátyja. Bár folyamatosan emlékeztették rá, milyen kemény lány, és könnyedén elbánik a bajjal, Sam tudta, hogy belül valamennyien nagyon aggódnak érte.

–Komolyan – erősítette meg Olivia. – Folyton elveszti az időérzékét. Legalábbis Natalie, a nővérem ezt szokta mondani. Mindig megvédi az anyut meg az aput. Nat meglátogatna, ha tudna, de nem teheti, mert végzős az egyetemen, és mire leszállna a gépe, már fordulhatna is vissza. Egyébként tíz évvel idősebb, mint én – fűzte hozzá.

–De nem is telefonált már jó ideje, ugye?

–Nem, ő is nagyon elfoglalt.

–Egyszer beszéltem a nővéreddel – mondta Collins. – Te röntgenen voltál, és nem tudtál a telefonhoz jönni.

–Észrevetted, hogy most először beszélsz ilyen nyíltan a családodról? – jegyezte meg Jane.

–Mi lehet az oka? – érdeklődött Collins.

–Mert kínos számomra. Elegem van abból, hogy állandóan mentségeket keressek nekik – tört ki Oliviából. – A családom működésképtelen. Igazad van, Sam. Egyikük sem látogat meg, és szerintem ez nem normális. Szerintetek?

Mind a három lány a fejét rázta.

–Pontosan – helyeselt Olivia. – Emma néni az egyetlen normális köztük. Egyáltalán nem hasonlít az apámra, bár szerintem az apám attól is ilyen, ahogy anyám buzgólkodik körülötte. Emma megpróbálja leplezni az érzéseit, amikor velem beszél, de én tudom. Egyszer hallottam, amikor azt mondta az anyámnak, hogy szerinte az apám nagyon okos, ha a pénzről van szó, de ha a családra kerül a sor, a szamárnál is ostobább. Azt is mondta, hogy ő az egyik legkarizmatikusabb ember, akit csak ismer.

–Az mit jelent? – kérdezte Collins. – Azt, hogy sima modorú?

–Választékos, elbűvölő – felelte Jane. – A karizma nem egy rossz dolog.

–A nagynéném szájából határozottan rosszul hangzott. Mivel nem lett volna szabad hallanom a beszélgetést, nem kérdezhettem meg tőle, hogy mit jelent.

–Nem ismerek egyetlen karizmatikus embert sem – közölte Sam. – Legalábbis nem tudok róla, hogy ismernék.

Olivia úgy döntött, ideje másról beszélni.

–Ha sikerül felnőnöm, azt hiszem, bűnözőket szeretnék elkapni. Nem számít, milyen okosak, végül mindegyik hibázik – jelentette ki. – És mindig elfogják őket.

A ha sikerül felnőnöm olyan morbid játék volt, amit a lányok időről időre elővettek, bár sohasem dr. Pardieu előtt, mert tudták, hogy az orvos véget vetne a játéknak. Valahányszor ezt játszották, Olivia mindig valami más akart lenni, ha sikerül felnőnie. Az előző héten például szakács akart lenni. Előtte egy héttel azt bizonygatta, dr. Pardieu-höz hasonlóan ő is orvos lesz. Azelőtt pedig szilárd meggyőződése volt, hogy hírbemondó lesz belőle.

–Lehetnél nyomozó vagy FBI-ügynök – mondta lelkesen Collins. – Király lenne fegyverrel járni. Talán én is ügynök leszek.

–Amilyen kétbalkezes vagy, Collins, még a végén magadat lőnéd le – jegyezte meg Jane. – Különben is, biztosan sírva fakadnál, valahányszor ki kellene hallgatnod egy áldozatot.

–Az bizony könnyen lehet – ismerte be barátnője, cseppet sem megsértődve.

–Ha sikerül felnőnöm… – kezdte Sam.

–Pilóta leszel – fejezte be kórusban a három lány a mondatot.

–Igen, pilóta leszek – bólogatott Sam.

–Most őszintén, Sam, sohasem szeretnél valami más lenni? – kérdezte Jane látható bosszankodással. – Miért ragaszkodsz ennyire a repüléshez?

–Lássuk csak. A nagyapám pilóta volt, az apám pilóta, a négy bátyám is…

–És ez azt jelenti, hogy neked is annak kell lenned? – kérdezte Collins.

–A véremben van – vont vállat Sam. – Muszáj repülnöm.

Senki sem vitatkozott vele.

–Ha nem lenne ez a szörnyű betegség – szólalt meg aztán Jane–, valószínűleg sohasem találkoztunk volna. Mindegyikünk máshol él. Sam Alaszkában, Olivia Kaliforniában, Collins Louisianában, én meg New York északi részén.

–Azt hiszem, a sors összehozott volna minket – vélte Sam.

–Azért szép lett volna, ha nem egy halálos betegségnek köszönhetjük az ismeretséget – jegyezte meg Olivia.

Collins felhúzta a térdét a mellkasához.

–Kezd fázni a hátsóm.

–Az enyém is – mondta Olivia.

A lányok közelebb húzódtak egymáshoz egy kis melegért.

Néhány percig egy szót sem szóltak, aztán Olivia törte meg a csendet.

–Emma néni szerint az apám el akarja hagyni az anyámat. Szerinte ez az igazi oka, hogy megvette Manhattanben azt a lakást. – A lányt aggasztotta a lehetőség, hogy a szülei elválnak, s most, hogy beszélt a barátnőinek a családjáról, úgy döntött, a maradékot is elmondja. Közelebb érezte magát a Csibékhez, mint bárki máshoz a világon. Biztos amiatt, amin együtt keresztülmentek: közös volt a nevetés és közös a fájdalom.

–Elválnak? – suttogta Collins olyan halkan, mintha a szó már akkor is fájdalmat okozna, ha hangosan kimondják.

Olivia bólintott.

–Kész rémálom lesz, ha tényleg megtörténik.

–Miért nyugtalanít a nénikéd ilyen dolgokkal? – akarta tudni Sam. – Így is épp elég mindennel kell megbirkóznod. Nincs szükséged újabb problémákra.

–Mielőtt idejöttem, megígértettem vele, hogy semmit sem fog eltitkolni előlem, de tudom, hogy így is megteszi néha. Tudni szeretném, mi történik odahaza… legyen az jó vagy rossz.

–A válás nem nagy dolog – jelentette ki Jane vállat vonva. – Hamar túlteszed magad rajta.

–Micsoda érzéketlen alak vagy! – mondta szemrehányón Sam.

–Csak őszinte. A szüleim állandóan veszekedtek. Amikor végre elváltak, minden jobbra fordult.

–Mi miatt veszekedtek? – kíváncsiskodott Collins.

–Leginkább a bátyám, Logan miatt. Logannek folyton gondjai voltak a kábítószerekkel meg az alkohollal. Kész csoda, hogy leérettségizett. Anya mindig védte, mentségeket keresett neki. Apa elutasította, nem volt hajlandó pénzt adni neki, de anya mindig odacsúsztatott néhány dolcsit. Apának egyszer csak elege lett az állandó veszekedésből, és otthagyott minket. Ettől kezdve Logan teljesen elszállt. Szabad volt, azt tehetett, amit akart, mert anyu mindig engedett neki. Logan még arra is rávette anyát, hogy próbálja megemeltetni az életbiztosításom összegét. Hátborzongató, nem?

–Attól függ – mondta Olivia. – Ki kapja a pénzt, ha meghalsz?

–Logan.

–Akkor igen, tényleg hátborzongató.

–A biztosítótársaság azonban nem volt rá hajlandó. Túl nagy kockázatot jelentek nekik.

–Csak azért is életben kell maradnod, hogy bosszantsd a bátyádat – jelentette ki Sam.

–Én is így tervezem – mosolygott Jane. – Szóval, amint látod, Olivia, az én családom legalább olyan gáz, mint a tiéd.

–Nem hiszem – vitatkozott barátnője. – Olyan dolgokat tudnék mesélni, hogy égnek állna tőle a hajad.

–Nincs is hajunk, emlékszel. Mind kihullott a csodagyógyszertől – mondta Sam.

–Már amúgy is kopaszok voltunk a kemótól, amikor idekerültünk – emlékeztette őket Collins. Gyengéden végighúzta kezét kopasz fején, mintha csak egy elkóborolt fürtöt simítana a helyére. – Így aztán kénytelenek vagytok elhinni – folytatta eltúlzott déli akcentussal–, amikor azt állítom, hogy mesés szőke hajam volt.

–Neked, Oliviának meg Samnek filmcsillagnak kellene lennetek – mondta Jane.

–Akárcsak neked – vágta rá Olivia.

–Ó, én annyira sápadt és sovány vagyok, és ezek a sötét karikák a szemem alatt…

Olivia nem hagyta, hogy folytassa.

–Csak annyi, hogy rád erősebben hat a gyógyszer, mint ránk. Amikor ez az egész véget ér, ismét gyönyörű leszel.

Jane-t nem sikerült meggyőznie.

–De Collinsnak szőke haja és kék szeme van, és…

–Mesés szőke hajam – vágott a szavába Collins mosolyogva.

Jane a szemét forgatva folytatta: – Olivia, olyan átható, ragyogó kék a szemed, hogy felteszem, a te hajad is szőke.

–Nem, sötétbarna. Neked viszont nagyon szép mogyoróbarna színű a szemed. Fogadni mernék, hogy világosbarna hajad van, Jane.

–Igen, eltaláltad.

–Sam, te könnyű eset vagy – mondta Collins. – Zöld a szemed, szóval biztosan született vörös vagy.

–Sötétbarna hajam volt, majdnem fekete.

–Amikor ennek vége… ha sikerül… – kezdte Jane.

–Sikerülni fog. Túléljük – szögezte le határozottan Olivia.

–Még nem állok készen rá, hogy meghaljak – jelentette ki Sam.

–Én sem – suttogta Collins. – Annyi teendő vár rám az életben, s én még bele sem kezdtem.

–De akkor is a legjobb barátnőim maradtok? – Könnyek gyülekeztek Jane beesett szemében. Nem is volt kérdés, hogy a csoport leggyengébb tagja. Sápadt bőre szinte áttetsző volt. Hangja gyenge, amikor hozzátette: – Függetlenül attól, hol végezzük, vagy mit csinálunk… Rendben?

–Még szép – felelték a többiek.

Ökölbe szorított kezüket gyengéden egymáshoz ütötték, mintegy megpecsételve a szövetséget.

–Barátnők maradunk örökre – suttogta Sam.

Olivia bólintott.

–Míg a halál el nem választ.

Első fejezet

Tizenkét évvel később

Olivia MacKenzie biztos volt benne, hogy megkapta volna az állást, ha az interjú során nem húz be a főnöknek. De az, hogy leütötte a férfit, határozottan elejét vette a megegyezés lehetőségének.

Eric Jorgusont, az ország egyik legnagyobb befektetési cégének a vezérigazgatóját jelenleg egy FBI-ügynök faggatta. A férfi nem akart együttműködni. Az ügynök a terasz másik végébe vitte Jorgusont, és próbálta megnyugtatni, hogy kikérdezhesse. Jorgusont azonban teljesen lefoglalta, hogy Oliviával üvöltözzön. Megfenyegette, hogy megöleti, ráadásul be is pereli, mert a lány eltörte az állkapcsát. Olivia persze semmi ilyesmit nem tett. A férfi erősen túlzott. Olivia az orrát törte be, az állához hozzá sem ért. Az egyik pincér, akinek fekete mellényén a TERRY név díszelgett, a lány mellett állt, és őt nyugtatgatta, mondván, az idegei biztosan felmondták a szolgálatot. Olivia legszívesebben neki is behúzott volna.

–Sokkot kapott – magyarázta a férfi. – Azért tűnik ennyire nyugodtnak. Az a fickó eltépte a ruháját, és megfogdosta, ezek után természetes, hogy sokkot kap. Nem gondolja? Ezért nem sír és dühöng.

Olivia ránézett.

–Jól vagyok, de komolyan. – Most pedig kérlek, hagyj békén, tette hozzá magában.

–Nézze csak, letartóztatják Jorguson testőrét – mutatta Terry. – Csak azt nem értem, minek a fickónak testőr – tűnődött, majd szinte nyomban válaszolt is magának. – Biztos szüksége van rá, különösen, ha más nőkre is úgy rá szokott támadni, mint magára. Mit gondol, lenne kedve eljönni velem egyszer vacsorázni?

Olivia mosolygott, hogy tompítsa az elutasítás élét.

–Nem hiszem.

–Még mindig sokkban van, igaz?

Olivia dühös volt, nem hisztérikus. Az asztalnál állt, karját összefonva a derekánál, és várta, hogy az FBI-ügynök odamenjen hozzá. Azt mondták, nem kell sokat várnia.

Terry még kétszer próbált beszélgetést kezdeményezni. Olivia udvariasan válaszolt, de határozottan visszautasította, hogy a férfi személyes témákra terelje a szót.

Miközben az ügynököket figyelte, azon töprengett, hogyan kerülhetett ebbe a bizarr helyzetbe. Az álláskeresésnek nem lenne szabad veszélyesnek lennie. Már három, a Fortune 500 listáján levő társaság képviselőjével is tárgyalt, és egyszer sem történt katasztrófa. Igaz, alaposan utánanézett a társaságoknak, mielőtt elindult az állásinterjúra. A Jorguson esetében azonban erre nem volt ideje. Mivel az állás épp akkor üresedett meg, Oliviának kevesebb mint egy napja volt, hogy tanulmányozza a cég ismertetőit. Jobban utána kellett volna néznie a vállalatnak, mielőtt beleegyezett az előzetes interjúba. Kellett volna, lehetett volna, lamentált magában.

Gyűlölte az állásvadászatot és az értelmetlen interjúkat, főleg azért, mert szerette a mostani munkáját és az embereket, akikkel együtt dolgozott. De az a szóbeszéd járta, hogy a cég leépítésre készül. Komolynak tűnt a dolog, és ahogy több munkatársa is rámutatott, neki nincs meg a kellő ideje. Ő lesz az első, akit lapátra tesznek. Fontos volt számára, hogy addig állásban maradjon a jelenlegi helyén, amíg el nem éri a kitűzött célját, de egyelőre nem úgy festett, hogy ezt sikerült megvalósítania. Az egyetlen állandó dolog Olivia életében most a jelzálogkölcsön volt. Azt pedig ki kell fizetni, akármi történjék is, ezért kellett most állást keresnie.

Ma reggel egy órával a hivatalos kezdési idő előtt ment be, és délre két üggyel végzett is. Ezek után a Seraphinába indult. A kedves étterem csodás kilátással dicsekedhetett. Az ötcsillagos hely egy gondosan ápolt teraszra nézett, ahol a fák lombozata alatt stratégiai pontossággal felállított asztalok várták a vendégeket. A teraszon túl a folyó hullámzott. Az ebéd igazi ünnepi lakomának ígérkezett. Olivia sohasem evett még a Seraphinában az árai miatt, de azt hallotta, hogy kiválóan főznek. Ma nem mogyoróvajas-lekváros kenyér lesz az ebéd.

A hosztesz a terasz déli részén álló egyik asztalhoz kísérte. Gyönyörű nap volt, épp csak egy kicsit csípős, tökéletesen alkalmas arra, hogy az ember a szabadban ebédeljen.

A cég vezető jogászával, Xavier Cannonnal folytatott előzetes tárgyalás jól ment, gondolta Olivia, bár néhány fontos kérdésére nem kapott választ, és Cannon azt javasolta, ezeket Jorgusontól kérdezze meg. A jogász azt is megemlítette, ha Jorguson rokonszenvesnek találja, ott helyben, az ebéd alatt felajánl egy állást.

Jorguson már várta. Olivia látta a férfit, ahogy az asztalhoz közelített a zsúfolt teraszon át. Nyitott mappa volt a kezében, és valami papírt olvasott benne. Ahogy Olivia közelebb ért, azt is kivehette, hogy az ő önéletrajza az.

Körülbelül húsz másodpercig úgy vélte, Jorguson meglehetősen kedves és eléggé előkelő külsejű úriember. A férfi magas és sovány volt, mosolya ragyogó.

Felállt, és kezét nyújtva üdvözölte Oliviát.

–Hozzon egy italt a hölgynek – vakkantott oda türelmetlenül az arra elhaladó pincérnek.

–Egy jeges teát kérek.

A pincér már kihúzta neki a széket, és Olivia gyorsan leült, mielőtt Jorguson megkerülhette volna az asztalt, hogy segítsen neki.

Megszólalt a férfi mobiltelefonja, és Jorguson, anélkül hogy elnézést kért vagy mentegetőzött volna, hátat fordított Oliviának, és válaszolt a hívásra. Halk, dühös hangon beszélt. Bárki volt is a vonalban, Jorguson alaposan lehordta. Egyáltalán nem válogatta meg a szavait.

Ennyit a kedvességről, gondolta Olivia. Próbált a környezetére figyelni, mialatt várakozott. A hófehér asztalterítő egészen a földig omlott alá, és a kerek asztal közepén, egy kristályvázában tarkabarka virágcsokor pompázott. Olivia körülnézett és mosolygott. Igazán gyönyörű ez a nap!

Jorguson befejezte a hívást. A telefont visszatette a zakója zsebébe, és teljes figyelmével Olivia felé fordult, ám nézésétől a lány hamarosan kényelmetlenül érezte magát. Épp meg akarta kérdezni, hogy talán valami gond van, amikor Jorguson megszólalt.

–Istenien fest. Egyszerűen elragadó.

–Elnézést, hogy mondta?

–Maga gyönyörű. Xavier említette ugyan, hogy milyen szép, de akkor sem vártam… szóval nem számítottam rá, hogy…

Oliviát megdöbbentette a férfi durva bámulása. Csupa libabőr lett attól, ahogy Jorguson rajta legeltette a szemét. Egyáltalán nem szakmailag viselkedett, ráadásul hátborzongató volt. Olivia széthajtogatta és az ölébe terítette a textilszalvétát. Megpróbálta elterelni a férfi figyelmét, hátha akkor abbahagyja a bámulását.

Más esetekben megvárta volna, hogy a férfi kezdeményezze a beszélgetést, de a kínos csend és az igazgató oda nem illő viselkedése arra sarkallta, hogy ő szólaljon meg először.

–Ma reggel volt néhány percem, és átolvastam az ismertetőiket. A cége lenyűgöző – kezdte. – De volt egy megjegyzés, miszerint a múlt évben az FBI nyomozást folytatott maguk ellen…

–Igen – vágott közbe durván Jorguson, és ingerülten legyintett. – Igen, de természetesen semmit sem találtak. Egyszerű zaklatás volt. Nem tetszett nekik egy-két ügyfelünk, és bajt akartak keverni, ami nevetséges. Be kellett volna őket perelnem, de nem volt rá időm.

Beperelni az FBI-t? Most komolyan beszél, vagy csak a hatalmát akarja fitogtatni? A férfi arroganciája nyomasztó volt.

–Új még a jogászi pályán, ugye?

–Igen.

–Csak ketten értek el magasabb eredményt az évfolyamából, mint maga. El sem mondhatom, milyen figyelemre méltó teljesítmény ez. Viszont nincs sok tapasztalata a szerződésekkel.

–Ez igaz – ismerte be Olivia. – Honnan tudja a pontszámomat? Az bizalmas…

Jorguson megint legyintett. A kézmozdulat bosszantotta a lányt. Ha őszinte akart lenni, akkor igazából minden bosszantotta a férfiban.

–Sokan jelentkeztek az állásra, és legtöbbjük nagyobb tapasztalattal rendelkezett, mint maga, de amikor megtudtam, hogy maga Robert MacKenzie lánya, azonnal a lista elejére tettem.

–Ismeri az apámat? – Olivia nem tudta elrejteni a meglepetését.

–Mindenki, aki számít valamit, ismeri az apja nevét – felelte a férfi. – Az ismeretségi körömben nem egy ember van, aki befektetett az apja Trinity Alapjába, és szép haszonra tett szert. Lenyűgöző haszonra – tette hozzá biccentve. – Én is azt fontolgatom, hogy csatlakozom a befektetőkhöz. Senki sem tőzsdézik úgy, mint az apja. Úgy tűnik, különleges érzéke van ahhoz, hogy a jó befektetést válassza. Ha maga csak fele olyan okos, mint ő, nagy karrier előtt áll, ifjú hölgy.

Oliviának nem volt ideje válaszolni, Jorguson máris folytatta.

–Csodálatosan együtt tud majd dolgozni az ügyfeleinkkel. Ezzel a mosollyal bármit alá tud íratni. Ó, igen, ugyanúgy el lesznek magától ragadtatva, ahogy én – ömlengett. – És van néhány igazán befolyásos ügyfelünk. Xavier majd eligazítja. Most pedig árulja el, mit szeretett volna kérdezni tőlem. Egy lehetséges ügyféllel van találkozóm egy órakor, szóval ez gyors ebéd lesz.

–Nyomozott a SEC{1}, amikor…

–Nem – szakította félbe Jorguson–, a SEC sohasem fog nyomozni utánam – kérkedett. – Védve vagyok.

–Védve? Hogyan?

–Van egy barátom, és ő biztosított, hogy…

Olivia szeme tágra nyílt.

–Van egy barátja az Értékpapír- és Tőzsdebizottságnál?

Jorguson nyaka elvörösödött, tekintetét előbb balra, majd jobbra fordította. Azt ellenőrizte volna, hogy senki sem hallgatja ki a beszélgetésüket?

Közelebb hajolt az asztalhoz, és lehalkította a hangját.

–Mindenesetre nem kell aggódnom semmi miatt. Ahogy mondtam is, nem fognak nyomozni utánam, s mivel maga az egyik legközelebbi munkatársam lesz, nem szeretném, ha bármi is nyugtalanítaná.

Az egyik legközelebbi munkatársa? Olivia összerezzent a gondolatra.

–Ez a barátja… – kezdte.

–Nem akarok több kérdést hallani a SEC-ről! – csattant fel Jorguson, de nem a lány szemébe nézett. A mellét bámulta. Minél tovább meregette a szemét, Olivia annál ingerültebb lett. Még azt is fontolóra vette, hogy csettint néhányat a férfi orra előtt, hogy magára irányítsa a figyelmét, de aztán úgy döntött, hogy inkább megőrzi a nyugalmát, és a szakmaiság talaján marad, ezért a férfi befektetéseiről kezdett kérdezni.

Jorguson ravasz volt, ezt meg kellett adnia neki. Körültáncolt minden kérdést, de egyszer sem adott igazán kielégítő választ.

A beszélgetés végül visszakanyarodott a SEC-hez.

–Ki a kapcsolata? – kérdezte Olivia, s kíváncsi volt, elárulja-e a férfi. Amilyen magabiztos és önelégült, még az is lehet, hogy tényleg kiböki a nevet. Azt is szerette volna, ha a férfi biztosítja, minden, amit tesz, legális, s nagyon különösnek találta, hogy Jorguson semmiféle biztosítékot nem adott erre nézve.

–Miért akarja tudni? Ez bizalmas információ.

Jorguson már megint a mellét nézte. Olivia összehajtotta a szalvétát, rámosolygott Terryre, amikor az letette elé a jeges teát, és átadta neki az étlapot.

–Nem maradok ebédre.

A pincér egy pillanatig habozott, aztán elvette tőle az étlapot, Jorgusonra pillantott, és elsétált.

Olivia elcsüggedt. A Jorguson Befektetések jó fizetést kínált, igazán jót, de öt perc sem kellett hozzá, hogy a lány tudja, képtelen lenne ennek az embernek dolgozni.

Micsoda időveszteség! – gondolta. És pénzpocsékolás! Nyugodtan felvehette volna valamelyik régebbi kosztümét, de ki akart tenni magáért, ezért új ruhát vett. Az is drága volt. Tetszett neki a szabása, az anyaga és a selyem sötét smaragdzöld színe. A V alakú nyakkivágás elég magasan volt ahhoz, hogy ne kelljen nyakláncot viselnie hozzá. A gyémánt fülbevaló, mely oly apró volt, hogy alig lehetett látni a csillogását, és az órája volt minden ékszere. Haját leengedte, s hagyta, hogy a vállára omoljon, sőt arra is szakított időt, hogy használja a hajsütő vasat.

Olivia Jorgusonra nézett. A kretén még mindig a mellét bámulta. És ő ennek az alaknak a kedvéért sütötte be a haját?

–Ez így nem fog működni – jelentette ki.

Megpróbált felállni, de Jorguson hirtelen előrehajolt, megragadta a ruhája felső szegélyét, és kettétépte. A selyem széthasadt, közszemlére téve Olivia kulcscsontját és fekete melltartójának egy részét.

Olivia döbbenten ütötte félre a férfi kezét.

–Mégis mit képzel…

–Be van drótozva? Ugye így van? Ezért akarja tudni, ki a kapcsolatom? Ez a nyomozás befuccsolt, édesem. Sehová sem vezet. Az FBI két éve van a nyomomban, és semmire sem jutott. Pontosan tudom, hogy nyomoznak utánam. De nem fognak találni semmi. Soha! Szeretik zaklatni a sikeres vállalkozókat, de én becsületes üzletember vagyok – kiabálta a lány mellének. – Hol van az az átkozott mikrofon? Tudom, hogy itt kell lennie valahol.

Olivia annyira megdöbbent a viselkedésén, hogy nem tudta, hitetlenkedjen vagy dühöngjön inkább.

–Ha még egyszer megpróbál hozzám érni, nagyon megbánja – figyelmeztette, félrelökve a férfi kezét és a ruhát összefogva maga előtt.

Jorguson megpróbálta, és Olivia megtorolta. Hallotta a csont reccsenését, amikor ökle célba ért, s ez jóleső érzéssel töltötte el. Egy vastag nyakú, kopasz fejű óriás tűnt fel a semmiből. Méretre szabott, fekete öltönyt viselt, de úgy nézett ki, mint egy közönséges gyilkos. A terasz másik végéből igyekezett a lány felé. Jorguson egyik kezét az orrára szorítva felsikoltott, a másik kezével viszont intett az óriásnak, és Oliviára mutatott.

–Martin, láttad, mit tett velem? – üvöltötte. – Kapd el!

Kapja el? Mi ő, egy tizenkét éves csitri? Olivia elvörösödve talpra ugrott, de tekintetét egyetlen pillanatra sem vette le a felé törtető testőrről. A férfi zakója szétnyílt, és láthatóvá vált a pisztolya. Egyelőre azonban nem nyúlt érte, és körbenézve megpróbálta felmérni, hányan látják a jelenetet.

Most aztán bajban van, nincs mese. Olivia egy pillanatig fontolgatta, hogy leveszi a tűsarkú cipőjét, és azt használja fegyvernek, de aztán úgy döntött, többet tud ártani vele, ha fennhagyja. Szeme sarkából látta, hogy Terry az ajtóban áll, fülén a mobiltelefonjával. Olivia nagyon remélte, hogy a rendőrséget hívja.

–Van engedélye arra a pisztolyra? – kérte számon a testőrtől, és igyekezett fenyegető hangon beszélni. Ó, az ég szerelmére, ezt most miért kellett megkérdeznie? Mit törődik ő vele, hogy van a férfinak engedélye, vagy sincs? Olivia a kezét lassan a táskájába csúsztatta, hogy elővegye a paprika spray-t. Nem találta, és rájött, hogy amikor táskát váltott, otthon hagyta a spray-t az éjjeliszekrényen. No, annak így nem sok hasznát veszi.

A Martin nevű gengszter az asztalok közt cikázva egyre közeledett. A férfi úgy festett, mint egy szumó birkózó. Olivia rájött, csak magára számíthat. A többi vendég már kezdett szétszóródni. Olivia hátralépett az asztaltól, táskáját a székre tette, és várta, hogy a testőr odaérjen hozzá. Ha a férfi csak hozzáér, megrúgja ott, ahol a legérzékenyebb, ha pedig útját állja, a térdére vagy a gyomrára megy.

Jorguson vérző orrát szorongatva hátrált, de még mindig Oliviára mutatva ordibált.

–Hogy merészelt megütni? Ezt még nagyon megbánja! Ismerek olyan embereket, akik majd ellátják a baját. Nem ússza meg szárazon, hogy megütött. Talán nem tudja, ki vagyok, és mire vagyok képes? Csak egyetlen telefonhívásomba kerül, és maga halott nő, Olivia MacKenzie – visította. – Hallotta? Halott nő!

Persze, hogy hallotta. Olivia szerint mindenki hallotta legalább tízutcányi körzetben. Mindenesetre nem adta meg a férfinak azt az elégtételt, hogy reagáljon, s bizonyára ez is hozzájárult, hogy Jorguson egyre dühösebben fenyegetőzött.

Olivia minden figyelmét a testőrnek szentelte. Biztosra vette, hogy a férfi mindent elkövet majd, hogy megfélemlítse őt, hiszen jelen van a munkaadója, talán még arra is megpróbálja rávenni, hogy bocsánatot kérjen Jorgusontól – előbb fagy be a pokol, mintsem hogy ezt megtegye–, de biztos, hogy nem fogja bántani. Ennyi ember előtt nem meri megkockáztatni.

De lehetséges, hogy nem fogja érdekelni, hányan nézik. Jorguson azt kiabálta, hogy ölje meg Oliviát. Vajon a testőr megpróbálja beteljesíteni ezt az őrült fenyegetést?

Az étterem folyóra néző fala üvegből volt, s most az összes vendég ennél a falnál gyűlt össze, arcukat az üvegnek szorítva. Néhányuk a fülére tapasztott mobillal figyelte, mi történik a teraszon, mások arra használták a telefont, hogy rögzítsék az eseményeket… hogy aztán feltegyék a YouTube-ra, ez kétségtelen. Biztos, hogy a legtöbbjük látta, ahogy Jorguson széttépte a ruháját, és hallotta, miket üvöltözött, miután Olivia betörte az orrát. Nem kétséges, hogy a nevetséges fenyegetések is eljutottak a fülükig.

A testőr úgy látszik, komolyan vette Jorguson „kapd el” parancsát. Oliviára vetette magát, megragadta a felkarját, és kicsavarva maga felé rántotta. Éles fájdalom hasított Olivia nyakába és karjába. A férfi szorítása olyan erős volt, hogy csoda, hogy a lánynak nem tört csontja.

A gorilla előbb a háta mögé nézett a tömegre, aztán Oliviára parancsolt: – Most velem jön!

Az étteremből egy nő futott ki.

–Hagyja békén! – kiabálta.

Ugyanakkor két üzletembernek tűnő férfi rohant el a nő mellett, hogy Olivia segítségére siessen.

–Engedjen el! – követelte Olivia, és cipőjének sarkát belenyomta a férfi lábfejébe.

A testőr felnyögött, és elengedte. Olivia erre erősen megrúgta, mire a férfi kétrét görnyedt. De nem sokáig maradt úgy. Gyorsan magához tért. Durva káromkodással kiegyenesedett, és a pisztolyáért nyúlt. Arca vérvörös volt.

Jóságos isten, le akarja lőni? A férfi arckifejezéséből ítélve, könnyen lehet. Nyilvánvaló volt, hogy Martin megfeledkezett a nézőközönségről, vagy egyszerűen nem érdekelte többé, ki látja. Önuralma semmivé foszlott. Arcán kimondhatatlan gyűlölet tükröződött, miközben előhúzta fegyverét az övéből. A két üzletember megtorpant, amikor a pisztolyt meglátta.

–Azt mondtam, velem jön – hörögte Martin, és ismét a lányra vetette magát.

–Nem! – Olivia a férfi felé zúdította a húszdolláros jeges teát. Az lebukott.

–Te szajha! – köpte a szót, és megpróbálta újra megragadni.

–Sehová nem megyek magával. Most pedig takarodjon innen!

A pisztoly mintha megnőtt volna a férfi kezében. Olivia hátrálni kezdett, amivel még jobban feldühítette a testőrt. Martin újra rátámadt, s mielőtt a lány megvédhette volna magát, visszakézből pofon vágta. Oldalról találta el az arcát, és ökle végigszántotta az állkapcsát. Kemény ütés volt, és pokolian fájt. Olivia hátrazuhant, de esés közben sem vette le a tekintetét a fegyverről.

A fenekén landolt. Összerándult a farcsontjába hasító fájdalomtól, de gyorsan talpra küzdötte magát. Megértette, mit jelent a csillagokat lát kifejezés. Kábultan próbált elhátrálni.

A gorilla ismét felemelte a pisztolyát, aztán hirtelen eltűnt. Olivia csak valami elmosódott foltot látott, amely elszáguldott mellette, és a földre döntötte a testőrt. A pisztoly az egyik irányba repült, a gorilla a másikba, és nagyot nyekkenve elzuhant. Olivia megmentője pillanatok alatt a hasára fordította a férfit, s miközben megbilincselte, felolvasta a jogait. Amikor végzett, intett a másik fegyvert és jelvényt viselő férfinak, aki a teraszon át igyekezett feléjük.

Olivia megmentője egyik térdét a testőr hátába nyomta, úgy fordult a lány felé. Olivia hirtelen megszédült. Esküdni mert volna, hogy az örök világosság fényét látta felragyogni maga körül, miközben fülében az angyalok kórusa zengett. Lehunyta a szemét, és megrázta a fejét. Minden bizonnyal hallucinál az iménti, állára mért ütéstől. Amikor újra kinyitotta a szemét, a látomás és a kórus eltűnt, de a férfi még mindig ott volt, őt nézve gyönyörű, mogyoróbarna szemével.

–Ki maga? – kérdezte, miközben talpra rántotta a testőrt.

–Olivia MacKenzie – felelte a lány. Hangja kissé zavarodottan csengett, de nem tehetett róla. Az elmúlt néhány percben hajmeresztő élményben volt része, s még most sem tudott igazán tisztán gondolkodni.

–Maga ki? – kérdezett vissza.

–Grayson Kincaid ügynök. FBI. Jól van?

–Voltam már jobban is.

–Talán le kellene ülnie.

A testőr végre a hangjára talált.

–Csak a főnökömet védtem.

–Egy Glockkal? Egy fegyvertelen nő ellen?

–Megrúgott.

–Igen, láttam – mosolyodott el az ügynök.

–Fel fogom jelenteni.

–Te támadtad meg őt! – csattant fel Kincaid. – Én a helyedben nagyon csendben volnék.

A testőr rá sem hederített a tanácsra.

–Mr. Jorguson régóta tudja, hogy az FBI követi, és lehallgatja a magánbeszélgetéseit. Törvénytelen, amit csinálnak, de maguk nem is szabályszerűen játszanak, igaz?

–Fogja be.

Egy másik ügynök megragadta a testőr karját, és elvezette. Az nem akart békével menni. Ügyvédért kiabált.

–Hé, Ronan! – kiáltott utánuk Kincaid.

A testőrt rángató férfi visszafordult.

–Láttad az esetet?

–Ó, igen – vigyorgott szélesen az ügynök. – Mindent láttam. Berakom a kocsiba ezt a bohócot, aztán megyek Jorgusonért.

Olivia körülpillantott a teraszon. A nagy felfordulásban észre sem vette, hogy a férfi eltűnt.

Kincaid biccentett, aztán visszafordult a lányhoz.

–A pisztoly az asztal alatt van – mondta Olivia.

–Mindjárt felveszem.

A lányhoz lépett, és Olivia összerezzent, amikor a férfi kinyújtotta felé a kezét.

–Nem fogom bántani – nyugtatta meg az ügynök a homlokát ráncolva. – Csak meg akartam nézni, mennyire súlyos a helyzet.

–Nem vészes. Higgye el, jól vagyok – erősködött Olivia.

A férfi nem törődött a tiltakozásával. Gyengéden félrehúzta a haját.

–Az arca rendben van, de az állát nagyon komoly ütés érte. Máris kezd feldagadni. Jeget kell tennie rá. Talán jobb lenne, ha bevinném az orvosi szobába, és egy orvos megnézné a karját is. Láttam, ahogy az a fickó kicsavarta.

–Nem lesz semmi bajom. Majd teszek rá jeget – ígérte meg gyorsan Olivia, amikor úgy látta, a férfi vitatkozni készül.

Kincaid hátralépett.

–Sajnálom, hogy nem értem ide előbb.

–Ideért, mielőtt az a gorilla lelőtt volna. Tényleg le akart lőni, ugye? – Oliviát még mindig megdöbbentette, ugyanakkor fel is dühítette a puszta lehetőség.

–Lehetséges, hogy megpróbálta volna – bólintott az ügynök.

A lány rámeredt.

–Ugyancsak közönyösen mondja.

–Lefegyvereztem volna, mielőtt lőni tud.

Olivia mobiltelefonja megszólalt. A lány megnézte a hívót, aztán hagyta, hogy a hangposta válaszoljon. A szeme sarkából látta, hogy egy férfi bukkan fel az épület sarkán, és komoran rámered. Aztán viharos gyorsasággal megindult felé, éppen akkor, amikor Kincaid ügynök lehajolt, hogy felszedje az asztal alól a testőr pisztolyát.

–Mi a fene ütött magába? – üvöltötte.

Mivel fegyvert és jelvényt viselt, Olivia tudta, hogy ő is FBI-ügynök.

–Elnézést, hogy mondta?

–Tönkretette a tökéletesen előkészített akciót. Be volt legalább drótozva? Felvett bármit is, amit használni tudunk? Nem, nem hiszem. Úgy volt, hogy csak egyre jön. Még nem álltunk készen.

Az ordibáló ügynök idősebb férfi volt, úgy az ötvenes évei végén járhatott. Arca pulykavörös volt, s szeme olyan haragosan szikrázott, hogy akár tüzet lehetett volna vele gyújtani. Olyan közel lépett Oliviához, hogy testük szinte összeért, de a lány nem hagyta, hogy megfélemlítse a férfi agresszív fellépése.

–Ne üvöltözzön velem!

–A lány nem tartozik az FBI-hoz – mondta Kincaid.

–Hogyan… – Az összezavarodott ügynök hátralépett, előbb Oliviára nézett, aztán Kincaidre.

–Tudnám, ha közülünk való lenne. A te fedett ügynököd még nem érkezett meg.

–Kéthónapnyi tervezés – morogta az a férfi, és Oliviára mutatott. – Be van drótozva? Úgy tűnik, Jorguson azt hitte. Valamelyik újságtól jött, vagy…

–Poole, hagyd a fenébe békén! – szólt rá Kincaid.

Az ügynök azonban Olivia mellét bámulta. Ohó! A lány már tudta, hová vezet ez.

–Ha azt hiszi, hogy megmotozhat drót után kutatva, nagyon téved. Magát is kiütöm – figyelmeztette a férfit.

Még mindig dühöngve, hogy az akció meghiúsult, Poole ismét közelebb lépett Oliviához.

–Idefigyeljen, maga, ne fenyegetőzzön itt nekem! Rémálommá változtathatom az életét. Én vagyok az F… B… I – mondta, s miközben beszélt, a lány arca elé emelte a kezét, és egyesével felmutatta három ujját.

Olivia elmosolyodott. Az ügynök nem ezt a reakciót várta.

–Rémálmokról akar beszélni? – kérdezte, és ő is a férfi elé tartotta három ujját. – Én vagyok az I… R… S.{2}

Második fejezet

Olivia még mindig Terryvel, a pincérrel az oldalán várakozott. A férfi egyszer-kétszer még próbálkozott a lánynál, aztán amikor látta, hogy egyik sem jön be, vállat vont, és visszament az étterembe.

Kincaid megkérte Oliviát, ne menjen sehová, amíg ő és a többi ügynök el nem rendezi Jorguson és a testőre ügyét. Abban reménykedett, mire újra a lányra kerül a sor, Poole is megnyugszik. Sajnos, nem ez történt. Poole arcán már-már gyilkos kifejezés ült. Szeme kidülledt, álla leesett, arca eltorzult dühében. Ha Kincaid nem haragszik rá annyira, amiért semmibe veszi a parancsait, biztosan jót nevetett volna rajta.

Nyilvánvaló volt, hogy Poole még mindig nem akarja elhinni Oliviáról, hogy csak egy ártatlan kívülálló. Tenyerét az asztalra tette, és előrehajolt.

–Kapott valakitől egy tippet, hogy akció készül, igazam van? A sajtótól jött, vagy valamelyik szennycsatornától, ugye? Talán arra készül, hogy leleplezze Jorgusont, vagy ilyesmi? Mert akkor lecsukatom – fenyegette meg a lányt.

–Adóhivatal – mondta halkan Olivia.

–Bizonyítsa be!

Olivia a táskájába nyúlt, és egy téglalap alakú, laminált kártyát húzott elő.

–Tessék.

Kincaid arra gondolt, hogy a lány hangja szinte vidám, amire semmi oka sem volt, tekintve, hogy min ment keresztül nem is olyan régen. Legalábbis hisztérikus állapotba kellett volna kerülnie, de Olivia MacKenzie nyugalma egyenesen lenyűgöző volt… nem is beszélve a kábító szépségéről. Ibolyakék szeme tiszta volt, bőre makulátlan, ajka telt és érzéki. Abból, amennyit látott belőle, a teste is tökéletes lehetett. Telt keblek, karcsú derék, hosszú, formás láb. Pokoli kihívás volt számára, hogy ne bámulja mereven. Kamaszkora óta nem tapasztalt ilyen erős reakciót egy nővel kapcsolatban.

–Jól van – kapta ki Olivia a kártyáját Poole kezéből, és visszacsúsztatta a táskájába. Aztán megpróbált elmenni. – Sok szerencsét Jorgusonnal és Martinnal. – A parkoló felé fordult, de Kincaid megfogta a kezét.

–Ne menjen még.

–Ne menjek? – nézett fel rá a lány. – De tényleg vissza kellene mennem dolgozni, és előtte még haza is kell ugranom, hogy átöltözzek.

A férfi nem törődött a tiltakozásával.

–Hagyd ezt abba, és menj vissza az irodába – fordult kollégájához; hangja határozott és parancsoló volt. – Váltanunk kell egy-két szót, amint itt végeztem.

–És az mikor lesz? – akarta tudni Poole.

–Amikor végzek – ismételte Kincaid.

–Igenis, uram. – Poole egy utolsó pillantást vetett Oliviára, aztán távozott.

–Úgy festett, mint akinek most zúztam darabokra az életét.

–Talán nem ezt csinálják az adóhatóságnál?

Olivia hallotta a férfi hangjában a mosolyt.

–De, pontosan – helyeselt, és kihúzta a karját Kincaid szorításából. – Hová megyünk?

–Be.

Olivia megtorpant.

–Ó, nem hiszem, hogy…

Az ügynök ismét megfogta a kezét, és az étterem ajtaja felé húzta. A lány feladta az ellenkezést. Vitatkozhatott volna, de nem hitte, hogy számítana, bármit is mond. Kincaid ügynök olyan embernek tűnt, aki mindig keresztülviszi az akaratát. A hatalom levegője, amely körüllengte, kissé elbátortalanító volt, és Oliviának volt egy olyan érzése, a férfi sehová sem fogja engedni, míg nem végzett vele.

Nagyon meghitt volt, ahogy a kezét fogta. Talán csak arra vigyáz, nehogy megszökjön? A kéretlen nézők, akik lassan kezdtek visszatérni az asztalukhoz, kettéváltak előttük, hogy utat adjanak.

Öt perccel később Olivia egy különszobában egyedül ült az asztalnál, várva, hogy Kincaid ügynök visszatérjen. Az egyik pincér hozott neki egy pohár jeges vizet. Olivia a táskájába nyúlt, és elővette az inhaláló készüléket. A teraszon történt incidenstől kifulladt kissé. Gyerekkorában több erős gyógyszerrel is kezelték, és ezek egyik mellékhatása volt az asztma. Soha sehová sem ment az inhaláló készüléke nélkül.

Úgy döntött, felhívja Royal Thurmant, a főnökét, és szól neki, hogy késni fog. Tudta, nem igazán zavarná, de akkor is illett szólnia. Hívására a hangposta válaszolt. Olivia éppen befejezte az üzenetet, amikor a telefonja bejövő hívást jelzett. Nem ismerte fel a számot, de alighogy meghallotta a gyűlölettel teli hangot, úgy vélte, tudja, ki az. Carl Simmons, apja ügyvédje volt a vonalban, hogy ismét megfenyegesse.

–Megmondták, hogy hagyja abba – suttogta a fojtott hang. – Ez az utolsó figyelmeztetés.

–Ki beszél? – kérdezte, bár jól tudta, hogy nem kap választ. Mégis a remény mindig élt benne, hogy a férfi hirtelen indulatában kiböki a nevét.

–Arra kényszerít minket, hogy elhallgattassuk. Talán azt akarja, hogy valami baja essen?

–Annyit fenyegethet, amennyit csak akar. Akkor sem fogok leállni.

Olivia nem várt válaszra. Véget vetett a hívásnak, és az asztalra tette a telefont. Kincaid ebben a pillanatban lépett a szobába, kezében egy kis műanyag zacskót hozott.

Olivia keze remegett. Az iménti hívás mégis hatott rá, de nem akarta, hogy ezt az ügynök is észrevegye, ezért az ölébe ejtette a kezét. Kincaid kihúzott egy széket, és leült vele szemben, és átadta neki a jeges zacskót.

Olivia állának bal oldalához nyomta a jeget, miközben beszélt. A nagy magyarázkodás közben kétszer is letette a zacskót, de a férfi mind a kétszer újra a kezébe nyomta.

–Véletlenül nem hallotta Jorguson fenyegetését, Kincaid ügynök? – érdeklődött Olivia.

–Hívjon csak Graysonnak, és nem, nem hallottam Jorguson fenyegetőzését. Meséljen róla.

Olivia elismételte a férfi szavait, majd hozzátette: – Dühös volt, és elvesztette az önuralmát. Csak egyetlen telefonhívásomba kerül, és maga halott nő. Pontosan ezt kiabálta. Úgy tűnt, egyáltalán nem érdekli, hogy ki hallja. Maga meg az a másik ügynök azt tervezték, hogy ma elkapják, ugye? Feltételezem, rossz helyen voltam, rossz időben, és ez valahogy alaposan felborította a terveiket.

–Ami azt illeti, nem volt a legjobb terv – ismerte be Grayson.

Olivia hallotta a bosszankodást a hangjában, és arra a következtetésre jutott, hogy a fiaskóért Poole ügynök a felelős, bár ezt Grayson sohasem fogja bevallani.

–Mi történik most Jorgusonnal? – kérdezte.

–Bevisszük. Szeretnénk még egy-két dolgot megkérdezni tőle.

–Biztos vagyok benne, hogy az ügyvédei már úton vannak.

–Nem számít, hány ügyvéddel veszi körül magát. Jorguson nem megy sehová, amíg nem végeztem vele. Fel tudja idézni, mi mondott magának?

Olivia mindent elismételt, amire csak vissza tudott emlékezni.

–Talán szeretné megkérdezni tőle, hogy hívják a barátját a SEC-nél. Kétlem, hogy elárulja, de egy próbát megér. Igazság szerint abban sem vagyok biztos, hogy igazat mondott. Úgy tűnt, szeret kérkedni, és nagyon el van telve magától.

–Jorguson tudta, hogy maga az adóhivatalnak dolgozik?

–Igen. Lehet, hogy azt hitte, azért jöttem, hogy elkapjam.

–És azért jött?

–Nem.

–Elmondaná, ha így lenne?

Olivia kérdésre kérdéssel válaszolt.

–Gondolja, hogy jelentkeztem volna állásinterjúra a cégéhez, ha nyomoznék utána?

–Ott a pont – nevetett Kincaid.

–Van még valami kérdése, Grayson?

–Nincs, azt hiszem, ennyi volt. Megvan a telefonszáma. Ha eszembe jut még valami, majd felhívom. Ha pedig magának jut eszébe bármi, ami fontos lehet – nyújtotta át a névjegyét–, akkor maga hívjon.

–Rendben – egyezett bele Olivia. A jeges zacskót az asztalra fektette, és felállt, hogy távozzon. – Milyen kár, hogy Jorguson nem tudott várni a támadással az ebéd végeztéig – sóhajtotta.

–Ez valóban szégyenteljes – mosolygott Grayson, és visszanyújtotta neki a zacskót. – Együnk valamit.

–Csak vicceltem – nevetett Olivia. – Mennem kell. Annyi minden…

–Nem éhes? Biztos vagyok benne, hogy az. Én is tudnék enni, szóval ebédeljünk meg. Az FBI helyett kapta azt az ütést. A legkevesebb, amit megtehetek, hogy meghívom egy ebédre. Ha szereti a tenger gyümölcseit, akkor az ír hallevest javaslom. Nagyon finoman készítik.

–Gyakran eszik itt?

–Hébe-hóba.

Olivia nem tudta, mit tegyen. Szerette az ír hallevest. Nagyon szerette. Ha azonban egy pohár jeges tea húsz dollárba került, csak elképzelni tudta, mennyi lehet a leves. Egyértelmű, hogy ő fogja fizetni a saját fogyasztását, a kérdés csak az, akar-e egy újabb kisebb vagyont költeni az ebédre. Nem, haza kellene mennie, át kellene öltöznie és megenni a mogyoróvajas szendvicsét… ami száraz lesz, mert kifogyott az eperdzsemből. Ha jobban belegondol, kenyér sincs otthon. És olyan szívesen enne egy hallevest, most, hogy Grayson megemlítette.

Nem, gyakorlatiasnak kell lennie. A pénz nem fán terem, ahogy anyja gyakran mondogatta, bár Olivia soha, már gyerekkorában sem hitte, hogy így lenne.

Nem kellett sok győzködés ahhoz, hogy maradjon, különösen azután, hogy Grayson azzal érvelt, hogy ez szakmai udvariasság lenne.

Grayson levette a zakóját, és Olivia nem tudta nem észrevenni, milyen széles a válla, és izmos a felsőteste. Az biztos, hogy jó formában volt, és a lány eltűnődött, mennyit edzhet, hogy fitt maradjon. Sötétbarna hajával és napbarnított bőrével úgy festett, mint aki most lépett ki egy sportmagazinból. Az is feltűnt neki, hogy milyen jól öltözött a férfi. Öltönye egyértelműen méretre szabott, és valami jó nevű divattervező munkája. Talán Armani vagy Prada, találgatta Olivia. Inge hófehér, nyakkendője visszafogottan sötét árnyalatú. Amilyen hatalmas ember volt, igazán méltósággal viselte a ruháit.

Olivia úgy érezte magát mellette, mint valami madárijesztő. Miután leadta a pincérnek a rendelést, a mosdóba ment, hogy egy kicsit rendbe hozza magát. Amikor tükörbe nézett, azt kellett látnia, hogy a hajába fű ragadt, a ruhája végig van tépve elöl. S mintha mindez nem lenne elég, arcának bal fele is kezdett lilulni. Úgy festett, mintha kocsmai verekedésből jönne.

Nem sok mindent tehetett, hogy javítson valamelyest a külsején. Megfésülködött, rúzst kent az ajkára, és próbálta nem zavarban érezni magát. Miért is törődne azzal, hogy Grayson mit gondol a külsejéről? A mai nap után valószínűleg soha többé nem fog találkozni vele. Azt máris tudta, hogy nem egyazon körökben mozognak. Kevés tapasztalata volt a férfiakkal, de volt egy olyan sejtése, hogy Grayson Kincaid ügynök az FBI James Bondja: elragadó férfi, aki szereti a nőket. Azt is tudta, hogy nincs joga megítélni, amikor nem is ismeri, semmit sem tud róla, mégis, egyhavi fizetésébe mert volna fogadni, hogy igaza van.

Visszatért az asztalhoz, s miközben a rendelésükre vártak, a fővárosbeli életről beszélgettek, és Grayson kifaggatta Oliviát a munkájáról. Úgy tűnt, őszintén érdekli, mivel foglalkozik a lány. Az ebéd végére Olivia is megnyugodott, és egyáltalán nem bánta, hogy maradt. Miután megkóstolta a levest, nem törődött tovább azzal, mennyibe kerül. Megérte az árát!

–Errefelé nőtt fel? – kérdezte hátradőlve a széken és lábát keresztbe vetve egymáson. Kíváncsi volt, hajlandó-e a férfi ennyire személyes dolgokról is beszélni.

–Nem, Bostonban laktunk egészen tizenéves koromig. Akkor apám üzleti ügyei miatt Washingtonba költöztünk.

–Sokat utazik, ugye?

–Régebben sokat utaztam. Mielőtt csatlakoztam az FBI-hoz.

–Európában is járt?

–Igen – mosolygott a férfi. – És maga? Sokat utazott?

Olivia a fejét rázta.

–Nem, néhány üzleti utat leszámítva San Franciscóban és a fővárosban éltem. Nem, várjon csak, jártam Kolorádóban.

–Síelni?

–Nem, az egyik legjobb barátnőm elvégezte a Repülőtiszti Akadémiát, és én elmentem a diplomaosztójára. Samantha most pilótaként dolgozik, azokat a csinos kis jeteket vezeti.

A pincér leszedte az asztalt, majd egy újabb pohár jeges teát tett le eléjük, valamint a desszertes étlapot. Szemét közben le nem vette volna a lányról, így majdnem felborította a poharat. Szerencsére Olivia résen volt, és elkapta, mielőtt a tea kiömlött volna.

Grayson megértette a férfit. Nehéz volt nem bámulni a lányt. Megvárta, amíg egyedül maradnak, s csak akkor vette fel ismét a beszéd fonalát.

–És maga? – kérdezte. – Maga hol nevelkedett?

–Tizenegy éves koromig San Franciscóban. Aztán a fővárosba költöztem, és azóta is itt élek.

Amikor Grayson a homlokát ráncolta, Olivia rájött, hogy hibát követett el. Nem említette a családját, amikor arról beszélt, hogy Washingtonba költözött. Talán a férfi nem vette észre, és valami egészen más miatt néz ilyen komoran. Olivia legalábbis ebben reménykedett. Nem akart a fővárosban töltött első éveiről beszélni. Túl személyes volt, és túl fájdalmas felidézni, és különösen nem akart arról mesélni, milyen furcsa családja van.

Grayson telefonja felcsipogott, jelezve, hogy üzenetet kapott. Olivia elmosolyodott. Pont erre volt szüksége, így a férfi figyelme elterelődik róla.

–Nyugodtan nézze meg. Én nem bánom.

Grayson megrázta a fejét.

–Várhat. Azt mondta, a fővárosba költözött. Csak egyedül?

Olivia úgy tett, mintha nem értené.

–Washington most már az otthonom. Persze a bűnözés gond, és az embernek vigyáznia kell magára, de akkor is szeretem azt, hogy tele van energiával. Maga nem?

–Nem beszélt a családjáról. Egyedül költözött Washingtonba?

Ennyit arról, hogy a férfi figyelme elterelődik róla. Végtére is Grayson FBI-ügynök, emlékeztette magát. Biztos kiképezték arra is, hogy ne hagyja elterelni a figyelmét.

–Igen, a családom nélkül jöttem.

–És csak tizenegy éves volt?

–Igen.

Hirtelen úgy érezte, mintha kihallgatáson lenne, és ez egyáltalán nem tetszett neki.

–Bentlakásos iskola?

Persze. Miért is ne?

–Valami hasonló.

Grayson látta, hogy Olivia kényelmetlenül érzi magát, tudta, hogy ennek ő az oka, de fogalma sem volt, mivel sikerült ezt előidéznie. Mit rejtegethet előle a lány? Olivia az órájára nézett, és a táskájáért nyúlt. Grayson nem akarta, hogy máris elmenjen. Belekortyolt az italába.

–Házas? – kérdezte közömbösen.

Sikerült meglepnie a lányt.

–Nem vagyok. És maga?

–Én sem. Került már valaha közel hozzá?

Olivia láthatóan megnyugodva elmosolyodott.

–Nem. És maga?

–Én sem.

Olivia nevetett.

–Az FBI-nál dolgozik. Bármit kideríthet rólam, amit csak akar.

–Ez igaz, de közel sem lenne ekkora élvezet.

Graysonnak gyönyörű mosolya volt. Olivia arra gondolt, a férfi talán flörtöl vele, de nem lehetett biztos benne. Nem volt az ilyesmiben járatos. Mindenesetre roppant különös. Alig két perccel ezelőtt még alig várta, hogy kijusson innen, most meg maradni szeretne.

–Maga meg az adóhatóságnál dolgozik – vágott vissza a férfi. – Maga is bármit kideríthetne rólam.

–Tudja, hogy nem tehetem. Csak a nekem kiadott ügyeken dolgozhatok – felelte Olivia, s mielőtt Grayson újabb kérdést tehetett volna fel, megelőzte: – Hogyan került végül az FBI-hoz?

–Befejeztem a jogi egyetemet, és nem tudtam, mihez fogjak. Egyik ajánlat sem nyerte el a tetszésemet. Sam Kincaid, az unokatestvérem az FBI-nak dolgozott. A nyelvek a specialitása – tette hozzá. – Ő is ügyvéd, és arra gondolt, hogy én is alkalmas lennék erre a munkára. Mint kiderült, igaza volt.

–A jogi végzettség kétségtelenül jó belépő az FBI-nál.

–Így igaz – helyeselt Grayson. – Rendben, most én jövök. Hogy kerül az IRS-hez egy olyan csinos lány, mint maga?

–Harmadéves voltam a jogi egyetemen, és Bowen bírónál ügyvédbojtárkodtam, mert minél több tapasztalatot akartam szerezni a családjogban. Miután letettem a szakvizsgát, megváltozott a célom, és úgy döntöttem, hogy a nyomozati munkával és az adótörvényekkel akarok foglalkozni. Most pedig az adóhatóság jogásza vagyok.

–Jogász, mi? – Grayson nem tudta, miért lepődött meg, de így történt. Elképzelte a lányt, amint egy üvegkalitkában ül valahol, és az adótételeket ellenőrzi.

–Mintha Washingtonban mindenki jogász lenne, nem? Szerintem ez előfeltétele annak, hogy itt éljen az ember.

–Ez nagyjából igaz is – nevetett Grayson.

A pincér fekete bőrmappában hozta a számlát. Amikor Olivia vitatkozni kezdett, hogy ő fizet, Grayson egyszerűen a mappába csúsztatta az American Express kártyáját.

–Ha legközelebb ismét megtámadják egy állásinterjú alatt, majd maga fizet.

Ennek nevetségesen csekély volt a lehetősége, ezért Olivia úgy döntött, elfogadja a meghívást, és megköszönte a férfinak.

–Miért tárgyalt Jorguson cégével állásügyben?

–Létszámleépítés, s mivel én vagyok a legfrissebb munkaerő, feltételezem, engem küldenek el először. Más lehetőségeknek is utánanéztem már, de azért remélem, hogy egy ideig még az IRS-nél maradok. Van ugyanis valami, amit még el kell intéznem. Rengeteget megtudtam arról, hogy gazdasági ügyben hogyan zajlik egy nyomozás. Minden kérdésemmel a nyomozókat zaklatom. Eddig nagyon türelmesek voltak velem.

–Maradna végleg az IRS-nél, ha tehetné?

–Igen. Amikor idekerültem, úgy terveztem, megtanulom, amit lehet, aztán továbblépek. Elsősorban a gyermekek védelme érdekel, de mostanra már tudom, hogy azt nem csinálhatom főállásban, mert túl gyorsan kiégnék. Az, hogy az adóhatóságnak dolgozom, egyensúlyban tartja a dolgokat. Eleinte azt hittem, unalmas munka lesz, de kiderült, hogy tévedtem.

–És mi az, amit még el kell intéznie az IRS-nél?

–Nem fontos – vont vállat Olivia.

Grayson oldalra biccentett fejjel tanulmányozta a lányt, azon tűnődve, miről maradt le. Olivia láthatóan igyekezett kerülni a témát, és elhallgatott valami fontos részletet. Henryre, az unokaöccsére emlékeztette Graysont. A nyolcéves fiúval való beszélgetés nagy türelmet igényelt, a teljes történetet kihúzni belőle pedig gyakorlatilag lehetetlennek bizonyult.

Grayson előrehajolt. Olivia ösztönösen összekulcsolta a kezét az ölében, és várt. Remélte, nem lehet látni rajta, milyen feszült. Tudta, a férfi még nem fejezte be a faggatózást, de azt is, hogy sikerült összezavarnia. Túl későn jött rá, hogy nem lett volna szabad semmiféle személyes dologról beszélnie, különösen nem a céljáról.

–Engedje meg, hogy összegezzem – kezdte Grayson professzorosan.

–Összegezni akar?

A férfi tudomást sem vett a lány hangjában bujkáló nevetésről.

–Pontosan. Azt mondta, szeret az IRS-nél dolgozni. Így van?

–Igen – bólintott lassan Olivia.

–Feltételezve, hogy mégsem lesz létszámleépítés, ott is maradna.

–Úgy van.

–Még azután is, hogy elérte a célját, és megtette, amit akart?

–Igen.

–És mi van a gyermekek védelmével?

–Hétvégeken és esténként Bowen bírónak és Thorpe bírónak dolgozom, ha szükséges. Néha nagyon komolyra tud fordulni az ügy.

–A célja törvényes?

–Igen – nevetett Olivia.

Grayson hirtelen rájött, mennyire élvezi ezt a furcsa kérdezz-feleleket. Szeretett a lánnyal lenni. Amikor Olivia mosolygott, jobb arcán egy gödröcske tűnt elő, és a szemében szikrák gyúltak. A teremtésit, de csinos lány! Graysont minden elbűvölte, ami kapcsolatos volt vele. Akármilyen parfümöt is használt, remek választás volt. Annyira nőies, annyira vonzó lett tőle. Ugyanezt a lábáról is el lehetett mondani.

–Nem fogja elárulni, mi a célja, ugye? – kérdezte.

Olivia a tőle telhető legédesebb mosolyt varázsolta az arcára.

–Nem, nem igazán.

Harmadik fejezet

Javára legyen mondva, Grayson nem erőltette a magyarázatot. Olivia kíváncsi lett volna, mit szólna hozzá a férfi, ha csak úgy közönyös hangon odavetné: A