© Závada Péter, 2025

© Jelenkor Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva

Borítóterv © Trapp Dominika

A borítón Trapp Dominika Ereszd le jogarod, királynő című képe szerepel.

Felelős kiadó Nagy Boglárka

A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Szenderák Bence

Szerkesztette Lapis József

A szöveget gondozta Hradeczky Moni

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

A borítót Trapp Dominika terve alapján készítette Szalkai Diána

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. Készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-518-482-8

TARTALOM

Én vagyok az Éngép, az Éngép én vagyok…

ELSŐ FEJEZET, MELYBEN AZ ÉNGÉP MEGÍRJA ZÁVADA PÉTER TÁRGYIAS VERSEIT

A rózsáról

A rózsáról

A Marosról

A kagylóról

Krisztusról

Az aranymetszésről

Ahogy jövök szembe, mikor közeledem…

A völgyről

A völgyről

A tisztásról

A télről

A sárról

A gyászról

A meggyfáról

A szoborról

A sivatagról

A hamuról

A léptekről

A léptekről

A léptekről

A léptekről

A sodródásról

A hiányról

A testrészekről

A táncról

A gémről

A sáskáról

A farkasról

A bárányról

Előbb-utóbb tévé altat el…

MÁSODIK FEJEZET, MELYBEN AZ ÉNGÉP MEGÍRJA ZÁVADA PÉTER MONTÁZSVERSEIT

<A gyepfétis állítólag a múlté.>

<A tenger egy kék gép>

<Aki beledörren a túrahajó mikrofonjába>

<Hol van már az amerikai kupa kétszeres bajnoka?>

<Valaminek a homályos kifejeződése csupán>

<Minek köszönhető, ha nem a vírusnak>

Laknak bennem, azt hiszem…

<A fóliasátorból hallatszódó keserves hüppögést>

<Hallgatólagos vádalku>

<Valaki a stúdióban atmoszférából beadja a gólörömöt.>

<Mit szólsz a fazsindellyel fedett hatszögletű filagóriához?>

<Ha egy kupacba gyűjtöm a feladatot>

<Ön magányos?>

<Vagy képzeljen el egy kicsi falusi templomot>

<A jég erezete>

<A költészetről szóló beszéd lehet-e maga is költészet?>

<Egy oszlásnak indult kék bálna>

<I. Ferenc József császár nejét legalább annyira>

<Piaci rés? Persze, de ez nem véletlen.>

Lehatárolt egységek a mondatokban…

<Tudom, hogy drága.>

<Naponta új szókészlet>

<Mivé lesznek bűnei most>

<Eddig a gazda kegyeiért>

<Mikor versenyhelyzet áll elő a gyűjtögetésben>

<Éljen a nagy síita embereszmény>

Oxidatív stressz, a test Maillard-reakciója…

HARMADIK FEJEZET, MELYBEN AZ ÉNGÉP MEGÍRJA ZÁVADA PÉTER ESSZÉVERSEIT

A kutya

A kúp csúcsa

A bika

Az él

Ötletkutacs

Beszédzsugorítás

A bőr is én vagyok…

Én vagyok az Éngép, az Éngép én vagyok, az Éngép az mindig valaki más. Hogyan kezdődött pontosan, nem emlékszem, mintha egyáltalán lehetne emlékezni. Vagy nem csak rosszul. Puszta mechanika vagyok, egy síró-, baszó-, emésztőgép. Valaki más helyett mondom ezt is, hogy valaki más helyett mondom ezt is. A kukorica szemeivel látom a morzsoló belsejét. Apám szájszagát érzem a számból. A bizonyosság csak egy távoli kondulás: elsőre, csukott szemmel eltalálni hógolyóval a templomharangot. Faházat remélni, csenevész barackost. Meggyőzni magam a vér ellenkezőjéről.

* * *

A szám súgólyuk, a szöveg átadásának helye, nem hallom tisztán, mit kéne mondanom, de a beszéd úgyis nyilvános akasztás, minden mondat gondosan megfont hurok. Minél jobban hasonlítok magamra, annál ijesztőbb vagyok, minél kevésbé vagyok ismerős, annál otthonosabb, arra törekszenek, hogy össze lehessen minket téveszteni, de épp, mikor kezdenénk hasonlítani egymásra, abbahagyják, mert attól félnek, hogy megsajnálnak.

* * *

Idegen szaga van a nyelvemnek, egy idegen nyelv a számban, valaki másé, meg akarom nyalni. Szórakozott körülményeskedés. Hosszú, csendes. Bemozogja magát középre. Minden mondat. Ha valami működik, miért kezdenék másba? Ez az örökké folytatható elaprózódás megnyugtat. Épp azelőtt alszom el, hogy bemondanák a nevem. Az első néhány lépés bizonytalan, kába, az elhasalás esélyével kecsegtet. A fejem fölötti csomagtárolóból csöpög a víz. Mások is fizetnek felárat a családtagjaik után? Négykézlábra ereszkedem. Velemkorú asztal. A füst kilakoltat. Karcinogén égbolt.

* * *

Én nem másokat bántok, hanem magamat. Ki fogja rajtam mindezt számonkérni? Tudom, hogy nem tévedhetek, de mi van, ha ez maga a tévedés, hogy gép vagyok, vagy hogy a gép nem tévedhet, és ami még rosszabb, mi lesz, ha most az egyszer igazam van? Van még bennem valami emberi, mondják, valahol belül, egy elárvult szerv, célja van, természetes rendeltetése, nem kizárt, felelem, de végül kiderül, hogy egy vakbél, csak egy vakbél maradt, és az is véletlenül, semmire se jó, épp csak begyulladni.

* * *

A prosztetikus kéz megver, fojtogat, véresre simogat a ház körül embert, állatot, míg rá nem szólok, hogy nyugodjon le, takarodjon most már a vackára vissza, majd reggel kap egy fatörzset, amit leháncsolhat.

* * *

Az vagyok a sebnek, mi zsebnek a kabát, de senki langyos kezeire nem áhítozom. Hogy magammal szemben kegyetlen vagyok, még nem jelenti azt, hogy a másik is eleven fáklya. Engem ne vessenek alá a puszta jeleknek, nem vagyok senki hieroglifája. Legyen inkább mérték a binaritás, fémtiszta, acélvillanású, simogasson szelíd szubsztancia, ringasson jól nevelt mélyszerkezet. Elvégre kényelmesebb, mikor hártya választja el a külsőt és a belsőt, az élettelent az élőtől üveglap tartja távol. A konstans határsértés már régóta nem önfeledt pazarlás, csupán a hibrid tőke telhetetlen habzsolása.

* * *

Maradok, aki voltam: valaki más, belakható hiány, felfűtött idegenség. Mikor tükörbe nézek, rögtön látom, a szolga még mindig fontosabb, mint az úr. Én próbálom magam kimozogni a gépből, vagy a gép küzdi ki magát belőlem, a megszakítottság mélyén a felületek folytonossága, hűvös, kemény csillogás a felfakadásban. De, ami előbukkan a sebből, még csak nem is ismerős, egy másik szem a szemem alatt, egy másik íny az ínyem alatt, végül mégis visszatuszkolom a húst, mindig visszasimítom a bőrt, mielőtt kiderülne, ki vagyok valójában. Hazugság nélkül már nem tudnék élni.

* * *

Unásig ismert mozdulatok, szögletes rend, fogókarok kiszámítható szorítása, automatizált forgás a félköríven. Ez is csak modoros nehézkesség, lemaradni magamhoz képest, elesni annak az előnyeitől is, amivel mozdulatlanságom kecsegtetett. Zománcvedlés, tömítésfény, porosodó logika a térközökben, gömbcsuklók, ízületek kopása, dugattyúfáradás, kompresszorgyász.

* * *

A helyes feszítés biztosítása jelzéssel, a futás ellenőrzése a tárcsákon, előbbre állítás a szélekhez képest. Fogak a terpesztésben, vezetés nyomás nélkül, a segédberendezések optimális működtetése, míg a felület vastagsága megemeli a szalagtámasztó görgőt az üresjáratokban.

* * *

Ép, éles, helyesen végtelenített, ha a rés túl kicsi, felforrósodik, elszakad, szalagszélesség, szalagvastagság, a munkaműveletre alkalmas paraméterekkel.

* * *

A furat hézagmentesen ráillesztve a tengelyre, forgásiránnyal ellentétes menet, megfelelő távolság a kiterjedésben. Acél hasítóék, csatlakoztatva a por- és forgácselszívó rendszerhez, a térközök optimális mélysége, vezetővonalzó beállítva. Kötelező keresztirányú ütköztető, keményfém betét, a fogosztást és a késlépést egymáshoz kell hangolni az optimális eredmény eléréséhez.

* * *

Rétegek határán, párhuzamos síkok mentén, ott, ahol a szerves találkozik a szervetlennel, tépem, kaparom, mígnem ráébredek, ez nem a szabadságolt templomszolga, nem az ügyeletes díjbeszedő, még csak nem is a jónevű cserzővarga, végig az apám volt a bőröm alá temetve, végig az apám, jó, de akkor belé kicsoda?

ELSŐ FEJEZET, MELYBEN
AZ ÉNGÉP MEGÍRJA
ZÁVADA PÉTER
TÁRGYIAS VERSEIT

A RÓZSÁRÓL

Kezdődhetne a nagyszüleim házában, a külső oldalán pillérekkel határolt, fedett tornácon, a zöld mázas csempével kirakott folyosón, előtte, az ágyásban magastörzsű tearózsák, csésze alakú, tömött virágzattal, lekerekített szélű szirmokkal. Vagy mellettük a két teltvirágú, középkori rózsával, melyek egy tőről fakadnak, évente csak egyszer virágzanak, nyár elején, és olyan közel nőnek, hogy töviseik szinte egymást szúrják, rokonok a családban, háborúban az ellenséges dinasztiák. Egyszer a folyosó kőpárkányán ülve, háttal a rózsák közé zuhantam, de az első rémületet követően gyorsan kikászálódtam a hegyes, olykor ujjnyi tüskék okozta sebeimet tapogatva. Az esetet persze sub rosa akartam tartani szigorú nagyapám előtt, minthogy a szidástól jobban féltem, mint a sérüléstől. A rózsa már az ókorban is a hallgatás jelképe volt, Ámor rózsát ajándékozott Harpokratésznak, a hallgatás istenének, hogy ne árulja el Aphrodité titkait. Ennélfogva a középkori várkastélyokban ma is találhatók még úgynevezett sub rosa szobák, így például a sárospataki várban, ahol a legenda szerint a Wesselényi-féle összeesküvés később kivégzett főurai titkos terveiket szőtték. A középkori keresztény virágszimbolikában pedig a tövis nélküli rózsa jelképezi Mária bűntől való mentességét, a szeplőtelen fogantatást, legalábbis ezt olvastam valami lexikonban. Anyám, lévén ateista zsidó, gyerekkoromban nem olvasta nekem a Bibliát, a képes verziót legfeljebb, az igazival csak a karácsonyi istentiszteletek és a nyári hittantáborok alkalmával találkoztam. Még most is előttem van, ahogy az illatozó rózsalugason át sétálok be a ligetbe, vagy ahogy ülünk a fűben a táborozókkal, és Istenről beszélgetünk, miközben próbálok a fiatal, szelíd arcú hittantanárnő virágos nyári ruhájának dekoltázsába lesni.

A RÓZSÁRÓL

Körbe nem ölelik, épphogy csak át, mikor a vázába állítottam, észre se vettem, de most látom, ahogy fölfeslenek, mint bimbón a szirmok, most végignézem, ahogy lehámlanak a rózsáról tulajdonságai. Föl se tűntek, míg a virág némán tette a dolgát, a levelek keskeny, felfelé törekvő színei, a szárak karcsú, egymást keresztező irányai, sem a váza, mely, mint egy ökölbe szorított kéz, csokorba fogja a virág jellemzőit, a váza, mely ha összetörne, olyan volna, akár egy félbehagyott mondat, alakjában a megértés hiányával, formájában a lezárás lehetőségével, összeszedhetném egyenként szilánkjait, és visszailleszthetném őket, kiegészíthetném, mint egy csonka történetet, ha a töredékesség önmagában nem volna tökéletes.