Nemere István

A kráter árnyéka

Kiadó: Adamo Books Kft.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2021

EPUB ISBN: 978-963-453-740-3

MOBI ISBN: 978-963-453-741-0

Tartalomjegyzék

1. 1. Az érkezés

2. 2. Gyanús jelek

3. 3. A kutatás

4. 4. Viszontagságok

5. 5. A küzdelem

6. 6. Tovább, tovább

7. 7. A leszámolás kezdete

8. 8. Összecsapás

9. 9. Omar Dorg

1.

Az érkezés

A feketeségből előbukkanó égitest nagyon fényes volt. Annyira fényes, hogy Letta Dorg az első pillanatban behunyta a szemét.

Majdnem elvakította a látvány. Pedig a páncélnál is keményebb átlátszó kerek műanyag ablakok előtt az űr homályából nem egy csillag, hanem csak maga a Mars bolygó bukkant elő. A hírével ellentétben egyáltalán nem látszott vörösnek. Aranyszínű volt és szinte árasztotta magából a fényt. Nyilván a naptól most legjobban megvilágított oldalához közeledett az űrhajó.

A bolygó olyan közelinek tetszett, hogy az asszony úgy érezte: elég lenne kinyújtania a kezét, és máris megfoghatná. Ugyanakkor volt egy másik érzése is, egy emlékezés: érkezett ő már így. Ide, vagy máshová? A Földre, a Marsra vagy kedves lakhelyére, a Trendalra? A hosszú, sok hónapos utazás után egyszerre fájt, hogy elhagyta a Trendalt, és örült is, hogy végre ismét talajt érezhet majd a lába alatt. Akár a valamikori földi tengerészek; hónapokig nem láttak szárazföldet és egészen különös érzés volt állítólag először kilépni a szárazra.

De ő még nem tehette meg ugyanezt. Az űrhajónak, amely a Naprendszeren túlról érkezett, először sugárbiológiai és járványtani vizsgálaton kellett átesnie. Ez alól természetesen az utasok sem vonhatták ki magukat. Órákba tellett, míg a Mars körül keringő nagy fogadóállomás várótermébe léphettek. Végül jött egy siklóhajó, amely a hátralévő száz kilométeres távolságot mindössze pár perc alatt tette meg. Az asszony csak akkor érzett ismét igazi gravitációt a lába alatt, amikor ebből az utolsó járműből is kilépett és...

Megérezte, mi az a régen várt mozdulatlanság.

De persze mást is érzett. Amikor a fogadóbizottság elé ért, kissé meghatódod. A ,,fogadóbizottságnak" természetesen nem ez volt az igazi neve, csak ő hívta így őket. Minden nagyon hosszú útról érkező űrhajót több nő és férfi fogadott, apró ajándékokat osztogattak, kedvesen mosolyogtak. Kivétel nélkül minden utassal szóba álltak, kérdezték, hogyan utazott. Ügyesen csinálták, a dolog egy csöppet sem látszott erőltetettnek, mesterkéltnek. Valamennyi utas úgy érezhette: várták, gondoltak rá, és csökkentették a feszültségét. Letta nem is szorongott. Sőt, mindjárt ki is használta a neki jutott ébenfekete fiatal lányt és megkérdezte: – Mondja, kedves, hol találkozhatom azokkal, akik rám várnak?

– A következő teremben, asszonyom. Átesett már az egészségügyi villámvizsgálaton?

– Éppen onnan jövök.

– Odavezetem, kérem – a lány mosolygott, hófehér fogsora kivillant. – Ez a hajó a Trendal-naprendszerből érkezett? Régen láttam ilyen kis utasszállítót.

– Tudja, a Trendal-bolygók nagyon messze vannak a Földtől. Hét hónapig jött a hajó, pedig elhiheti, a pilóták a legnagyobb sebességgel haladtak. Már csak azért is, mert ők sem szeretnek oly sokáig távol lenni a Marstól – nevetett Letta, és nevetett a fekete lány is.

– Arrafelé kevesen élnek, úgy tudom – így a lány.

– Még kevesen, kedvesem – mondta azonnal Letta. – Hét éve lakunk a Trendalon, vagy háromszázan lehetünk már. De többek között azért is jöttem, hogy újabb telepeseket szervezzek. Egy hónap múlva indulunk vissza ugyanezzel a hajóval, vagy talán egy nagyobbal...? – nevetett hamiskásan. A fekete lánynak nagyon tetszett az idősebb hölgy. Meg is kérdezte.

– Ne haragudjon, de hány évesnek tetszik lenni?

– Hetvenöt, pontosan. Bizony, még a múlt század utolsó évében születtem, pontosan 2399-ben – vallotta meg Letta. Egy pillanatra kísértést érzett, hogy meséljen a lánynak a két naprendszerben átélt kalandjairól, de gyorsan letett róla. Idő sincs rá, meg aztán... Miért is tenné? Eszébe jutott egy réges-régi eseménysorozat. Amikor hazatért a Trendalról a Földre, a két fiával. Hogy ott nevelje fel őket, hogy jó iskolába járhassanak... Mikor is volt az? Negyvenháromban, igen.

Kétezer-négyszáznegyvenháromban. A Földön is ilyen kedvesen fogadták. De akkor sem mindenkinek mesélhetett élményeiről.

Furcsán is néztek volna rá. Egy száműzött férfival élt sok éve egy lakatlan bolygón, ahol eleinte csak ők ketten voltak, és a légkör miatt csak űrruhában járhattak ki... Aztán születtek az ikrek.

– És még aktív tetszik lenni? – csodálkozott a lány. – Én az ön helyében bizony már régen nyugdíjba vonulnék. És élném a világomat!

– Én is élem – mosolygott Letta. – Én csak aktívként tudok élni.

Ha sikerül, még legalább harminc évig szeretnék tevékenykedni a Trendalon.

– Nem tudnék egy idegen bolygón élni – vallotta meg a lány.

Mozgójárda vitte őket lila színű műanyag folyosón, majd egy sárgás fényekkel gazdagon megvilágított keskeny terembe értek. Itt a falakon forgó-mozgó fényreklámok bántották Letta szemét. Az asszony felsóhajtott, és csak akkor hatolt el hozzá, mit mondott a lány. Ránézett:

– A Mars is idegen bolygó... ha az ember földinek számítja magát.

– De én marsi vagyok – nevetett amaz. Karcsú volt, jó alakú, szépen öltözött, bár ez a divat nem nagyon nyerte el Letta tetszését.

Szeretett volna nyitott lenni, türelmesen befogadni mindent, amit e számára idegen világban tapasztalhat; de voltak dolgok, amelyekkel nem tudott megbékélni. Például hét év után egy teljesen új női divattal találkozott a Marson. És lehet, ezt hordják most a Földön is...? Hiszen az efféle szokások a tévé révén szinte a fénysebességgel terjednek az emberlakta bolygókon. A fekete lány karcsúsított, nagyon hosszú kabátkát viselt, hozzá miniszoknyát, amelynek mére-tei már anatómiailag is érthetetlenek voltak; szinte semmi nem volt rajta, combtőig. így a felső kabátka „utolérte" a miniszoknya alsó szélét, összefolyt és eggyé vált vele. A sminkje is itteni szokás szerint erősen kék és sárgás volt, különösen a narancssárga dominált az arcán. A bőrszíne miatt ez eléggé feltűnő volt. Letta közben látta a mellettük elhaladó többi marsi nő arcán is. Nos, ő biztosan nem fog ehhez alkalmazkodni, ebben erősen hitt. Nem a hetvenöt éve miatt; a külseje még egészen tűrhető, sőt, fiatalos. De önmaga előtt sem akart nevetségessé válni. Csak az számított.

– Én már csak itt tudnék élni – a lány körülnézett. – A Mars a mindenem. Tudom, valaha nem így nézett ki, lakatlan volt, levegője sem belélegezhető... De hát jó néhány száz év elég volt arra, hogy az emberek átalakítsák. Én itt születtem, az északi félgömbön egy kisvárosban. Még kupolák alatt, de kezdik lerombolni őket, mióta a légkör is alkalmas az ember számára... Szép vidék – mosolygott ismét.

Letta azért megjegyezte:

– Ha mégsem maradna valami okból, jelentkezzen nálam. Egy hónap múlva indulunk a Trendalra – és átadta a valaha névjegy-kártyának nevezett, mára viszont kicsinyke elektronikus kristályra változott emlékeztető-információs „magot". A fekete lány hálás mosollyal köszönte meg, elővette a sajátját: – Tiranda a nevem, a többi adat ott van a kristályon. Ha valami problémája van, az űrhajózási társaság segíthet. Személy szerint engem keressen, asszonyom.

– Köszönöm – akkor értek ki a folyosók szövevényéből. Az átlátszó műanyag kupola sportpályányi térséget borított be, és fényben úszott minden. Nappali fény volt, hiszen a Marsnak ezen a pontján most delelt a Nap. Jókora zöldes digitális számlapok mutatták az itteni időt: 12 óra 14 perc volt. Kisebb számlapokon más marsi városok és övezetek helyi idejét láthatták az érkezők. Rengeteg ember nyüzsgött a sima kőpadlón. Úgy látszik, innen indulnak a bolygó helyi rakétarepülőgépei is, gondolta az asszony. Még sohasem járt ebben a városban, bár a Mars nem volt túl idegen a számára. Valaha régen – vagy alig pár éve múlt csupán? – Mars környéki űrvidéken ismerkedett meg mostani férjével, Berat Kolleros „admirálissal". „Te nagy Kozmosz, annak is hány éve már!" – futott át a fején, aztán igyekezett elfelejteni a dolgot. Nem lehet folyton a múltra, az elmúlt évek számára gondolni. Tiranda megállt, és megtorpant Letta is. Körülnézett, de elvakította a fény. Éppen mondott volna valamit erről, amikor egy férfi bukkant ki a tömegből és valósággal rohant, rohant feléje...

– Mama...!

– Fiam!

Tiranda tapintatosan elment mellőlük. Amikor visszanézett a másik, ellenkező irányba száguldó járdáról, még látta: a két ember olyan erősen öleli egymást, mintha soha nem akarnának szétszakad-ni. És biztosan nem is akarnak... Régóta dolgozott itt, sok érkezést és búcsút látott már, de azért a jelenet mindig megrázta. Tiranda fiatal volt még, túl fiatal, huszonnyolc éves. Sohasem hagyta el a Marsot, nem búcsúztatta senki, nem várta senki.

– Fiam ... – Letta szerette volna lenyelni könnyeit, de... Nem volt ez olyan egyszerű. Oly régóta nem látták egymást! Erősen, nagyon erősen szorította magához azt a férfit, aki valOban férfi volt már régóta, felnőtt ember. De hát... a fia, neki örökre gyermek marad, védtelen kicsi lény, akit valaha szinte a két tenyerében tudott tartani, oly apró volt. A fivérével együtt. Milyen kicsik is voltak valaha... De hát az kétezer-négyszázhuszonnyolcban volt, vagyis nagyon-nagyon régen. Nem kell számítgatni az éveket. De hiszen tudja anélkül is, mindennap sokat gondolt rájuk, gondol ma is. Negyvenhat évesek a fiai, negyvenhat... Kész felnőttek!

– Mama... de jó, hogy itt vagy – nyögte a fia. Könnyek szöktek a szemébe.

– Bart, kicsim... mutasd magad! De erős lettél! – az asszony kissé eltartotta magától a férfit. Bart vállas, jóképű férfi. Emlékeztet az apjára, Oban Dorgra. Oban... ő már tényleg a múlt, a nagyon távoli múlt. Most van harminc éve, hogy meghalt.

– Eljöttem a Földről, hogy találkozhassak veled, mama. Pedig tudod, hogy utálom a kozmoszt!

– Tudom, fiam, tudom.

Mentek egy mágnesvonaton, a talaj alatt, néha fölötte. Ilyenkor beszökött a fény a temperáló tetőlemezeken, az ablakokon át pedig érdekes városrészletek bukkantak fel. Mindketten hol azt, hol egymást nézték. Színes házak, műkertek és valódi kertek. Földről idetelepített növények és igazi parkok. Magas házak, félig föld alá süllyesztett bevásárlóközpontok. Levegőben száguldozó gömb alakú taxik... Letta rég nem látott már ilyeneket. Ki is mondta: – A marsi technika láttán úgy érzem magamat, mint századokkal korábban egy vidéki ember a gépesített nagyvárosban.

– Olykor én is – vallotta meg a fiú. – Tudod, most KairOban lakunk a családdal, de valójában nem a városban, mert az már szörnyű naggyá növekedett. Egészen nyugatra, a régi sivatag helyére telepítettek egy csodaszép kertvárost. Tudod, valamikor ott jártam egyetemre, és megmaradt bennem a vágyódás a sok napfény után.

Talán azért is nem kedvelem a kozmoszt.

– Sem a kozmoszt, sem a kalandokat – emlékezett Letta. – Furcsa dolog történt, amikor születtetek a bátyáddal, Trinnel. Ugye meséltem már? Sebaj, meghallgatod még egyszer, jó? Éjszaka születtetek meg. A Trendalon történt, és alig tíz perc időkülönbség volt köztetek.

Trin volt az első, és odakünn rettenetes vihar dühöngött. Mintha a természet is jelezte volna: ez a fiú kalandra született. De percekkel később, amikor rád került a sor, hirtelen elcsöndesedett a vihar.

Különös volt... A természet váratlanul felhagyott a széllel, esővel, bársonyos lett a levegő és hihetetlen nyugalom ömlött el a tájon.

Abba a csöndbe születtél bele, Bart. Én ugyan nem hiszek az ilyesmiben, de azért... szóval valamit jelentett ez biztosan. Ugyanaz volt az apátok, anyátok, és mégsem vagytok túlságosan egyformák.

Ikrek, akik nem túlságosan hasonlítanak egymásra. Külsőre sem.

Belül pedig egyáltalán nem.

Bart orvosbiológus volt, annyi éve már! Az efféle fejtegetések távol álltak tőle. Most azonban semmi másra nem gondolt. Még a családjára, a gyerekekre sem. Csak azt nézte, anyja arcán hogyan táncol a fény. Nagyon örült neki. Sok éve nem találkoztak. Az időnként egymásnak küldött tévéüzenetek nem helyettesíthették az igazi találkozást.

– Mesélj Nóráról.

– Tizenhárom éve a feleségem már, mama!... Mi újat lehet mondani egy asszonyról tizenhárom év után?

– Ez a válasz is jellemző rád, te... te tudós! Mindig a laborban üldögélsz, alig tudsz valamit a világról. Még a körülötted lévő mikrovilágról, a családodról sem tudsz mindent. Ismered te egyáltalán az életet?

– Nézd, mama, sokat dolgozunk... Nóra is egy kutatóintézetben, én meg egy másikban... Csak estefelé szoktunk találkozni.

– És a gyerekek?

– Jól vannak, üdvözletüket küldik. Meg kell értened, ők sem kedvelik a kozmoszt. Az én gyerekeim – tette hozzá félszeg büszkeséggel. Letta elnevette magát:

– Hát, te aztán tényleg nagyon más vagy, mint a bátyád. Rendőrtiszt és űrhajós egyszerre, előtte aztán nincs akadály. Őt sokkal jobban érdekli a világ, benne forog állandóan...

– Most is annyira forog benne, hogy egyáltalán nincs itt.

– Tudom, kerestem az űrhajóból már, amikor alig kétnapi repülésre voltunk a Marstól. A központban értésemre adták, hogy a fiam egy nagyon hosszú és bonyolult akciOban van, nincs is a mi Naprendszerünkben.

– Nekem is ezt mondták. Legalább kilenc-tíz hónapba telik, míg visszakerül.

– Nem baj, vele többször is találkoztam az elmúlt években – tette túl magát az asszony a csalódáson. – De téged mikor is láttalak utoljára...?

– Ó, mama, hagyjuk a múltat. Örülj, hogy legyőztem az undoromat, sikerült kivennem két hónap szabadságot, és most legalább három hétig veled lehetek majd a Marson. Te persze nem csak azért jöttél, hogy velem találkozz. Tudom ám!

– Honnan? – lepődött meg az asszony.

– Négy napja érkeztem, és minden este csúcsidőben megy egy remek hirdetés a marsi 2-es csatornán. Ez itt a főtévé, tudod...?

Mindenki ezt nézi, különösen jó a híradójuk. Szóval már napok óta azt harsogják minden este, hogy a Trendal-naprendszerbe lehet menni telepesnek! Ezt jól megszervezted, mama!

– Van itt egy ügynökség, azt bíztuk meg a feladattal – mondta az asszony estefelé. Barttal egy hangulatos kis étteremben vacsoráztak.

Az asztalok keskeny sorban álltak, áttetsző falú fülkében, míg mellettük egy hatalmas műfalfelületen megelevenedtek a földi tájak.

Az étterem neve különben Terra volt, ezzel is mintegy jelezve, hogy itt minden földi. Letta régen vágyott már rá, hogy élvezze ismét a régi ételeket, az ízeket. Itt ráadásul azt állította az étterem reklámja – az épület előtt lézerrel írták az égre, hogy minden speciális élelmiszert rendszeresen a Földről hozatnak. No igen – állapította meg Bart – , ez nem is lehet hazugság, hiszen az árak is ezt mutatták.

Bart alapjában véve takarékos ember volt. De meg akarta vendégelni az édesanyját, így inkább nem nézte az árlapot.

– Biztosan jól ügyködnek – mondta a fia – , most szinte mindenki a Trendalról beszél, ahogy észrevettem a szállodában is, másutt is.

– Sokat beszélnek, keveset tesznek – legyintett az asszony. Bart elnézte vékony csuklóját. Anyjának vékony, de erős keze volt; a férfi most látta, hogy az asszony bőrén itt-ott apró foltok jelentek meg, a mozgása lassúbb lett, mióta utoljára látta. De az biztos, hogy remekül nézett ki, nem látszott hetvenötnek. Az örökös aktivitása fogja életben tartani nagyon sokáig – gondolta a fiú és örült a lelke.

Nagyon szerette az anyját, pedig előfordult, hogy a Földön hetekig eszébe sem jutott.

– Az a kérdés, hányan jelentkeznek? Az ügynökségnek elküldtem minden anyagot, és azt is megmondtam, mikor érkezem. A következő hetekben személyesen beszélgetek el mindenkivel, aki azt hiszi, elmehet a Trendalra. Nem mindegy, kifélék-mifélék jönnek, és hasznára lesznek-e az ottaniaknak is...? Persze, azért nem egyedül döntök. Pszichológusok és mások is segítenek majd. Erősen meg kell őket rostálni, ezt megtanultam már.

– Örülnék, ha segíthetnék neked. De hát nyilván itt is vannak orvosok – mondta Dr. Bart Dorg és anyjára nevetett. Letta tekintetét elvonta a fal, amely lassan színét változtatta. Rozsdavörösre változott – egy ázsiai romváros bukkant fel rajta. Nem álló, hanem mozgókép volt. Szél mozgatta a tamariszkuszbokrokat, távolabb legyezőpálmák zöldelltek. Naplemente volt, ezért minden sziklaorom vérvörös fényben tündökölt. A látvány néhány percig tartott, a kamera igen lassan fordult körbe. Aztán a fal elhomályosult és egy ideig nem jelent meg rajta kép. Már megkapták az első fogást, a régi ízek kellemesen andalították el az asszonyt.

– Soha nem hittem volna, hogy a gyermekkor ízei ennyire végig-kísérik az embert az életben – mondta, lenyelve az utolsó kortyot is.

A gyümölcsleves olyan volt, amilyent a nagyanyja készített valaha.

De régen...!

Bart esze másutt járt. Kanalazta a levest és váratlanul azt kérdezte:

– Trin említette neked, hogy van egy gyereke? Az unokád, mama.

A falon óceáni hullámok ostromolták a magas, fehér sziklafalat.

A kamera először alulról filmezte a látványt. A hullámok igen nagynak és könyörtelennek tűntek. Számtalanszor rácsaptak a nedve-sen csillogó, már-már néhol legömbölyített szélű háznyi kövekre, fehér tajték repült a levegőben. Zöldesfehéren kavargott a dühös kis öblök vize, a kövek azonban rendíthetetlenül állták az ostromot.

Évmilliók óta állták. Aztán a látvány távolodni kezdett a víz színétől, felfelé emelkedett. A fal nézőinek láthatára kitágult. Egy másik közeli partszakaszt láttak, ott is fel-felcsapott számos fehér gejzír, a vihar kitartóan ostromol minden partot errefelé. A látószög egyre nagyobb lett, már a sziklafal tetejéről nézhettek le, odalent eltör-pültek a hullámok, ám erejüket itt is érezni lehetett...

– Mit mondtál? Még egy unokám? – döbbent meg Letta.

– Igen, mama. Azt hittem, tudod...

– Trin nekem nem szólt, nem is üzent. Öt hónapja kaptam tőle egy tévétáviratot, mindössze háromperceset. Azt hiszem a Szolgálat pénzén küldte. A rendőrség csak akkor ilyen gavallér, ha hosszú útra küldi valamelyik emberét. Ilyenkor kifizetik az efféle búcsúüzenetek költségeit... De szó sem volt benne semmiféle gyerekről.

– Velem is öt hónapja beszélt. Tudod, a Marsról sokkal könnyebb hívni a Földet, és nem is olyan drága még a nagyon hosszú beszélgetés sem. Azt mondta, született egy fia, Omarnak hívják.

– Hol van? – kapta el fia kezét az asszony. Éppen jött a pincér. Itt igazi emberek szolgáltak fel, nem robotok. Zavartan dőltek hátra mindketten. A pincér igazi földi halat tett eléjük, az illata – ahogy annak idején mondták volna a Földön – ínycsiklandozó volt.

– Trin tudod, milyen... Nem beszélt arról a nőről semmit. Még a nevét sem mondta meg. Illetve... Valamit mondott, de nehéz visszaemlékeznem. Némi nyugtalansággal közölte, hogy el kell most utaznia szolgálati ügyben igen messzire, azt hiszem, a Naprendszeren kívüli vidékre. Pontosan nem mondhatta meg, ez érthető.

Szolgálati titok. Valami miatt nyugtalan volt és azt mondta, időnként hívjam fel azt a lányt. Hogy már beszélt neki rólam és tudni fogja, ki vagyok.

– Megvan a videotelefonszám?

– Igen, elhoztam magammal – felelte Bart komolyan.

– De nekem miért nem mondta? – kérdezte Letta kiszáradt szájjal. Mindenre számított, csak nem erre a hírre. Már úgy megszokta, hogy a másik fia magányosan él. Még csak negyvenhat éves, hát nem kell sietnie – mentegette magát a kor asszonyainak, anyáinak szokása szerint. Az emberek manapság százhúsz évig élnek, a negyvenhat éves kor még az élet felét sem jelenti... De azért a lelke mélyén néha megmozdult valami. Bart gyerekeit kedvelte, bár már évek óta csak az olykor-olykor kapott filmeken látta őket.

Valahol ott volt Trin is, nagy és hős fia, aki már annyi veszélyen ment át. Neki nem lesz folytatása? Az életvonal, amely valaha éppen Letta testében ágazott ketté, az egyik ágon megszakad? Persze, a másikon most már biztosan folytatódik. Bart gyerekei szépek, egészségesek, és a Dorg nevet is tovább viszik ebben a bonyolult világban.

De azért Letta örökre sajnálta volna, ha másik fia agglegény marad.

Amit most megtudott, eléggé döbbenetes hatást gyakorolt rá, különösen váratlansága miatt. Meredten nézte a halat a tányéron, még hozzá sem nyúlt. A fia nem foglalkozott a dologgal ennyire: – Egyél, mert kihűl.

– Téged nem izgat a dolog?

– Ne feledd, mama, hogy már hónapok óta tudom, megszoktam a gondolatot. Különben is, annyira természetes az egész, no nem? Van egy unokaöcsém, ha úgy vesszük.

– Meg kell találnunk azt a nőt – döntött Letta Dorg. – És ha van hozzá kedve, elviszem magammal a Trendalra.

– A legszívesebben az egész családot a Trendalra gyűjtened – mosolygott Bart. Széles, nyílt arcán szétterült a jókedv. Szeretettel nézett anyjára, kellemes hangján folytatta: – Azt szeretnéd, ha mindnyájan folyton a szemed előtt lennénk. Mint a tyúk a csibéivel...

– Így van, nem is titkolom. A családoknak örökké együtt kellene élniök – mondta az asszony komolyan, és nekilátott a halnak. A családja...? Ha belegondol, ez már lehetetlen. Oban, a férje, az ikrek apja odaveszett. Meghalt. Új férje remekül tartja magát, ő is a Trendalon van. Bartot nem hozhatja el a Földről, a családjával együtt sem. Nekik ott a helyük, ott folytatják kutatásaikat. Bart és Nóra ismert tudósok. Trin pedig... Trin az örök vándor, meghalna, ha ugyanott kellene élnie. Biztosan azért nem nősült meg eddig. Nem bírja ki, ha nem vándorolhat a kozmoszban. Nagyon új típusú ember a nagyobbik fia. A „nagyobbik" – mert tíz perccel idősebb az öccsénél...

– Ezt csak szeretném, de sajnos lehetetlen – mondta aztán halkan.

– Helyettes családot gyűjtesz magad köré – Bart az ételt élvezte behunyt szemmel – , ezért keresel folyton újabb telepeseket a Trendalra.

– Lehet, hogy igazad van, fiam.

2.

Gyanús jelek

Másnap délelőtt Lettának nem volt szüksége aklimatizálódásra; pedig ezt minden Mars-útikönyvben szinte kötelességszerűen előírták a bolygóra messziről érkező vendégeknek. Még a földieknek is – pedig az idevezető út a két bolygó együttállása idején még négy hétig sem tartott a legújabb rendszerű űrhajókon. Letta Dorg sokkal messzebbről érkezett, de szervezete már megszokta az efféle ugrásokat. Számos égitesten és bolygón megfordult már, évekig élt itt s ott. Egyszer járt a legendás Aranybolygón is.

Bart szeretett aludni. Egyáltalán, kezdett nagyon kényelmeskedő

emberré válni, és ez nem nyerte meg az anyja tetszését. De még nem tette szóvá. Bart tele volt jóakarattal, és Letta értékelte, hogy eljött a Marsra, csakhogy pár hetet tölthessen az anyjával. Bart fia kimond-hatatlanul utálta a kozmoszt, sőt talán félt is tőle. Életében egyszer sikerült rávenni, hogy elutazzon a Holdra, amikor ott nagyon nagy szükség volt rá. Attól kezdve ki sem mozdult a Földről. „Ebben a tekintetben Trin inkább hasonlít hozzám", gondolta.

Letta kiment az erkélyre.

A kupolaváros hatalmas átlátszó burka itt-ott megcsillant, vakítóan tükrözött a szemébe. Rengeteg házat látott, vékony, szinte semmi-tetőkkel, színes műanyagokkal. Az utcákon már nagy volt a forgalom, tisztítórobotok surrantak el a falak mellett, érzékelőik szaporán villogtak. A tetők fölött néhány áttetsző fehér gömb húzott el, bennük homályos foltként mozdultak az utasok. A légi taxik leszállóhelyén két gyerek várakozott. A tér túlsó oldalán egy üvegszerű műanyag óriás csőben egy pillanatra felbukkant a mágneses földalatti vonat, majd szinte rögtön el is tűnt megint. Igen sebesen száguldott. Ez kötötte össze a nagyobb városrészeket, sőt régebben a Mars egyes városait is. A kéregvasutat rendkívül nehéz időjárási körülmények között, hatalmas hóviharokban és mínusz százfokos hidegben építették. Számos legenda és film született erről a hőskorról. Ma már az új marsi légkör elkészültével a kupolavárosok külseje is megváltozik lassan. Egymásután bontják le az átlátszó építményeket.

– Mama, itt vagy? – hallotta a háta mögött.

– Az erkélyen, fiam.

Bart kijött, megállt szorosan anyja mögött. Keze rátalált az asszony vállára, megszorította. Letta lélegzetét visszafojtva állt a napfényben. Milyen kár, hogy nem élnek együtt. Annyi szeretetet érzett magában, amelyet nem tudott kire pazarolni. A gondolat még tegnap fogalmazódott meg benne, akkor ki is mondta, de addig csak szó volt. Most kezdett igazi elhatározássá válni.

– Jó veled, mama.

– Jó lenne – szakadt ki az asszonyból, de maga is mosolygott már. Nem jöttek könnyek. Az élet megy tovább. Így sem panaszkodhat. Megvan mindene, és oly sokat elért...! Űrhajós volt valaha, navigátor. Élve megúszta a legnagyobb katasztrófát, ami érte a hajóját. Megismerte a férfit, aki gyermekei apja lett. Tíz-egynéhány évet élt vele egy lakatlan bolygón, ahol mára viszont valóságos kis minitársadalmat szervezett. A gyerekei, sőt unokái egészséges, sikeres emberek. Mi kell még...? De a lelke mélyén halványan izzott egy vágy. Oly nehéz lett volna beszélni róla.

– Délelőtt elmegyek az ügynökségre, megtudom, mit intéztek eddig – mondta az asszony – , délben találkozzunk valahol, jó?

– A hangodból ítélve döntöttél – mondta a fia. Ismerte őt jól.

– Hát persze. Meg fogjuk találni azt a gyereket. Hiszen az unokám – mondta megkönnyebbülten és nagyon biztos volt a dolgában.

Délben egy rövid ebéd után Letta bement a szálloda halljában álló Videotelefon-fülkébe. Leült a kényelmes fotelbe. Bart odaadta a cédulát a számmal, maga pedig odakünn sétálgatott. Egyszer megfordult és az üvegablakon át látta anyja csodálkozó arcát.

– Mi történt?

– Ez furcsa – így az asszony. – Felhívtam a számot, de az automata jelentkezett és közölte, ilyen szám nincs a Marson.

– Talán rosszul ütötted be – a fia fogta a papírt, rápislantott, majd hosszú, egyenes ujjával határozottan érintgette a klaviatúra érzéke-lőit. Aztán a képernyőre meredtek mindketten. De ott csak egy jókora színes „A" betű jelent meg; ha automatához kapcsolt a videotelefon, nem adtak képet. Az automata emberhangon és írásban is közölte a képernyőn, hogy a keresett szám nincs videotelefon-vonalba kapcsolva, gyakorlatilag: nem létezik.