Keresd a szerző novelláit!

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A füredi lány (A füredi lány-sorozat 1.), 2021

A füredi földesúr (A füredi lány-sorozat 2.), 2021

© Karády Anna, 2022

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett, Faniszló Ádám

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Soós Tibor

Korrektúra: Valentin Kristóf

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: dr. Karády Anna

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5701-54-4

„Ezért a férfi elhagyja apját és anyját, ragaszkodik feleségéhez, és lesznek egy testté.”

(1Móz 2:24)

Prológus

A legendák és mítoszok világa továbbra is fogva tartja elmémet: a felkelő nap mindenhol az életet jelenti, tudunk a vizek irdatlan erejéről, és az emberiség felismerte már a téridőt is. Jómagam pedig – még leírni is hihetetlen – időutazást hajtottam végre. Már negyedszer.

Utam során, huszonkilenc évesen, kis híján meghaltam, de ennek semmi köze nincs a különleges örvényhez, amely a tizennyolcadik századba repített. Az igaz, hogy erejének köszönhetően kerültem bajba először, de később ennek a segítségével éltem túl.

Ma már nem félek tőle – tudom, hogy bennem soha nem akart kárt tenni… Történetemet éppen ezért tekintsék úgy, mint egy útleírást, melynek során az utazó idegen, vad földeket jár be, mígnem egyszer csak hazatér…

Múlt nyáron beteg lettem, az ágyamból sem tudtam felkelni – közelemben ólálkodott a halál. Életemet a férjem – nemes Oroszy Mihály – elszántságának köszönhetem? Vagy a fekete csuhás testvérek évszázadokon átívelő rendje, hite és betartott ígérete mentett meg? Vagy mindez együtt Isten műve? Nevezzem a Sors kezének? Hogy történetem végére minek tulajdonítják, a döntésükre bízom…

Időközben rájöttem, hogy létezik valami állandó – valami, ami évszázadok óta nem változott. ezerhétszázhatvanháromban majdnem kibökte a szememet, ott tornyosult előttem, de akkor még nem ismertem fel, egyszerűen nem láttam, pedig az orrom előtt magasodott.

Tihany… Ahol az ég, a föld és a víz összeér. A kősziklán szilárdan felnyúló kéttornyú apátság, amely igazodási pont – a hajósoknak és az embereknek egyaránt. Egészen addig rossz helyen kerestem a válaszokat, és nem hallhattam meg a bencések hangját.

Mert nekik csendjük van – ma már jól tudom.

Ezeknek a szerzeteseknek az élete és szolgálata ezerötszáz éve végigkíséri az európai civilizáció történetét. A hegyi kolostorok magányában nemcsak imádkozással töltötték az időt, hanem másolták a kódexeket, megőrizvén évezredek tudását. Körmölték az ókori világ és az antik tudomány legnagyobb koponyáinak gondolatait. Íróállványok mögött – pennával a kezükben – éltek s haltak. Sötét évszázadokon át őrizték a világosságot – nemcsak Isten dicsőségére, de az emberiség és a tudomány szolgálatára.

Mozdulatlan állhatatosságukban titokzatos erő lakozik: maroknyi szerzetes képes legyőzni még az időt is.

Életem a tanúság, hogy ígéretüket megtartják. Nemcsak azokat a fogadalmakat, amelyeket Istennek tesznek, és nemcsak azokat, amelyeket királyoknak…

Tévednek, akik azt hiszik, hogy az ősi falak csak ereklyéket őriznek – a tudás Tihany csöndjében él, virul és tenyészik.

Egy hely, ahol a csodákat megőrzik, és a titkokat elrejtik…

2022. Szent Jakab hava, Tihany
Almássy Anna

1764. Tél

Elmesélem, ahogy tudom – amit és amennyit szívem enged…

Reggel szállingózott a hó. Éreztem a frissen hullott fehér pihék illatát, elkápráztatott a frissesség. Örömömben fel s alá sétáltam a tornácon, tenyeremet kinyújtottam a szánkázó hópelyhek felé, és csak nagy sokára tudtam megállni.

A szívemnek kedves, vad tájon pihent a tekintetem, majd lehunytam a szemem és mélyet szippantottam a fehérségből

Ekkor megéreztem Oroszy Mihály csókját az arcomon.

– Ha nem ismernélek, most azt mondanám, szereted a telet!

– Visszajöttem – mosolyogtam rá szélesen. – Hiányzott a hó!

Mihály felkacagott. Nevetésétől egyszeriben csurig telt a szívem.

– Te most sírsz? – simította meg az arcom ijedten. – Az imént tréfálkoztál…

– Úgy hiányzott a mosolya! – töröltem le egy elszabadult, forró könnycseppet az arcomról. – Úgy hiányzott!

Hirtelen vallomásomra elkomorult.

– Átkozottul éreztem magam nélküled! A fejem fennállásáig melletted leszek, Anna! Ígérem! Utolsó lélegzetemig.

– Ha akkor nem ereszti el a kezemet… – szipogtam, de Mihály közbevágott:

– Akkor most nem foghatnám. Nem akarok emlékezni, Anna! – Átölelt. – Előre kell néznünk! Csak előre! – Sóhajának izzó melege a halántékomat égette.

Arcát nyúzottnak láttam, szeme alá árkokat húzott a külön töltött fél év. Míg én gyógyultam és vártam, őt a bizonytalanság és tehetetlenség pokla kínozta…

Mihály a bátyjával készült beszélni. Az ablakhoz léptem, kísértem a tekintetemmel, amint az istálló felé tartott. Aztán visszamentem a meleg házba, körbenéztem. Kissé elhanyagoltan festettek a szobák: félrecsúszott szőnyegek, itt-ott helyükről kimozdított bútorok árulkodtak a nehéz napokról. Egyik festmény összetörve a falnak támaszkodva árválkodott, a másik ferdén bólogatott egy üres gyertyatartó szomszédságában. Porcelánok tűntek el, és Mihály könyvei lehajítva, szanaszét hevertek. Felemeltem őket, és elkezdtem visszarakosgatni a helyükre.

A földön hentergett a naplóm is. Egy darabig szorongattam a kezemben, de nem nyitottam ki. Aztán visszavittem a helyére: az íróasztalom fiókjába rejtettem. Mielőbb be akartam fejezni a széthagyott levelek, könyvek és jegyzetek összegyűjtését.

Éppen a kályha mellé hajoltam le az egyik iratért, amikor észrevettem, hogy az agarunk pofátlanul levizelte a faragott keményfa szék lábát.

– Jónás! – parancsoltam rá.

Ő egyáltalán nem zavartatta magát, befejezte a műveletet. Megismert ugyan, de rám sem hederített. Mint aki jól végezte dolgát, visszadőlt a tűz melegéhez, mellkasa mint egy duda járt fel s le.

Elszaladtam egy szalonnadarabkáért, hogy kicsalogassam a szobából. Nem állt fel, de a farkával ütemesen kopogott a padlón. Sebesre kapart csipás szemével esdeklőn nézett rám. Megsajnáltam, odadobtam neki a szalonnát, és otthagytam.

Mikor megfordultam, nem hittem a szememnek.

– Katica! – ugrottam rögvest a barátnőm nyakába, ő pedig szorosan átölelt. Nagyot szippantottam belőle, beburkoltak az ismerős illatok. A tél ellenére is gyógynövény- és levendulaillat áradt a bőréből.

– Sikerült! – simogatta a hátamat. – Hát sikerült.

A várva várt viszontlátás öröme sokkal nagyobb volt, mint a búcsú fájdalma, mégis csendesebben esett meg – alig akartunk kigabalyodni belőle, meghatottan öleltük egymást.

A háttérből hallatszó, dörmögő torokköszörülés zökkentett ki bennünket.

Katica férje, Cser István elfogódottan nézett rám.

– Kiskácsa! – ennyit jött ki a torkán, és széles mellkasára húzott.

Nem volt nálam magasabb – igaz, izmos, keménykötésű –, ám ahogy magához vont, lábujjhegyen állva egyensúlyoztam. Örömében perdült velem egyet.

Katica – kezével a száját takarva – szótlanul, könnyes szemmel nézett minket.

– Ránk ijesztettél! – állított a sarkamra István, majd összeszorította szemét is, száját is. Tekintete párásan csillogott, de könnyét nem hagyta kicsordulni. – No, mesélj! – parancsolt rám inkább. Ekkor Jónás hangosat ásított, mire mindannyian odakaptuk a fejünket.

– Nem is jelzett, hogy jöttetek – csóváltam a fejemet, és rosszallóan néztem a lusta kutyára. – Eddig legalább csaholt, ha valaki az ajtóhoz közelített…

– Megszokta a képünket – mondta Katica ellágyulva, és a tarisznyájából kivett egy vászonkendőt, majd bontogatta.

Egy csont került elő belőle.

– No… Tessék, te fenevad! – lépett az álmos kutya mellé, aki fel sem állt az ajándékért. Katicát láthatóan nem zavarta: jó szívvel kényeztette.

Tettem néhány hasábot a tűzre, aztán leültünk a kályha melegéhez, és hosszan meséltem a történteket. Mindent tudni akartak, az elmúlt fél évben sokat aggódtak értem. Miközben beszéltem, ők úgy hallgattak, olyan csillogó szemmel, mintha kisgyerekek volnának, én pedig valami öregasszony, aki a tűz mellett mítoszokról regél.

– Mint a mesékben! – ámult Katica, ahogy az antibiotikum gyors hatását leírtam. – Mint egy varázsszer!

István tétova mosollyal nyugtázta. Katica lelkesedett és csodálattal szívta magába a jövő vívmányairól szóló információkat – István óvatosabban közelített az ilyen tudományos kérdésekhez. Kiegészítették egymást: az asszony maga volt a befogadás, a férfi pedig a kétkedés.

– S ha ily könnyen megment mindenkit majdan a világ – kérdezte István, ami a szívén volt –, nem lesz túl sok a nép?

– Többen leszünk – bólintottam. – Sokkal többen.

– De a Föld háta ugyanakkora – elmélkedett hangosan, és sötét, tömött bajuszát igazgatta.

– Igen, sokkal többen lakják majd a Földet…

– Folytasd! – érintette meg Katica a karomat, és rosszalló pillantást vetett Istvánra az aggályoskodásért.

Meséltem a családomról, a különös munkámról az ajándékboltban, a várakozásról, mely kitöltötte az otthon töltött fél évem minden percét, és a bencésekről. Hilár testvér segítsége meghatotta őket, és ezt már István sem állta meg könnyek nélkül.

– A bencések nem olyanok, mint a közönséges katolikus papok – jegyezte meg. – Igaz, alig ismerem őket, a Fürdőbe se nagyon szeretnek jönni. De rosszat nem hallottam róluk! Lécstől forgott Füred gyomra, de a mostani főapátról nem sokat hallok. Ha nem is jó, de biztosan csendes!

Katica nem volt ennyire elnéző:

– Nem jó az, aki ennyit kér. Oroszy gazdagon megadta az árát! Mint akit éget a föld, elkuszpitolta{1} mindenit!

– Megérte, nem? – nézett rá István szúrós, fekete szemével.

– Nem ez a kérdés – bosszankodott Katica. – Nem Istent imádják azok, csak a Mammont!

– Mihály el akar vinni Vajda Sámuel apáthoz – mondtam.

– Jól is teszi. Látniuk kell a saját szemükkel, hogy élsz. – Katica láthatóan örült ennek a találkozásnak. – Az járta, hogy meghaltál, csak Oroszy nem engedett eltemetni – zsörtölődött. – Majd az, hogy a mocsárba vetett! Volt, aki azt merészelte suttogni, tán a két kezivel ő maga ölt meg téged. Arácson egy pásztor meglátta és széjjelkürtölte, hogy Oroszy Mihály a lápi lidérceknek könyörög, hogy leheljenek életet beléd…

– Istenem…! – kaptam a kezemet a számhoz.

– Hiába mondtuk, hogy bécsi orvoshoz vittek, a szóbeszéd csak terjedt!

– Szerencsétlen Mihály…! – suttogtam.

– Nyugalom – mosolygott István nyájasan. – Van, aki azt gondolja, csak megbolondult!

Az eltűnésemre még egy földesúrtól is magyarázatot vártak.

– Nem állt szóba senkivel! Csak ezeket a bence-papokat kajtatta – tette hozzá Katica. – Hajkurászta az apátot, de az meg az országgyűlésre ment. Aszongyák, nagy ember lett!

A férje megköszörülte a torkát:

– Ez a hajkurászás se tett jót a hírének…

– Az arácsiak elkezdtek félni tőle – bólogatott Katica egyetértően.

– Miért? – kérdeztem összeszorult szívvel. – Mit csinált Arácson?

– A Posványost bámulta. Egész álló nap képes volt a mocsár mellett ülni. Eleinte gázolta, később kutatta. – Férjére mutatott. – István is cinkos volt, méricskélte vele a vizet. Hevítették, vegyítették, még Bécsbe is küldtek mintát. – Katica felállt, és járkálni kezdett. – Persze, hasztalan. Én megmondtam, hogy ez nem ilyen egyszerű…

– Ki akarta deríteni az örvény okát. – István merengve maga elé nézett. – Ha nem a saját szememmel látom, én sem hiszem el.

– Én is kijártam mellé – fordult vigyorba Katica szája. – Még akkor is, ha nem akarta! Nem engedtem, hogy teljesen elvaduljon a lelke. Már Gergelyt sem tűrte.

– Köszönöm – szorítottam meg a kezét.

– Csörtetett a lelke fel s alá. Volt, hogy Arácson érte az éj. Akkor a te régi sátradban aludt, feltéve, ha el tudtam csalni a mocsártól.

– Mindenesetre Tihanyban ne sokat szólj! – tért vissza az apátra István. – Azt mondják, a katolikák meghívásaival vigyáznia kell az embernek. A veszprémi káptalan tejben s vajban füröszti a vendégeit, de ez csak a látszat. Nem szabad korán örülni! – Figyelmeztetően felemelte az ujját. – Ördög módjára tartja őket: enni ad nekik, de inni azt nem!

– Ha az apát találkozik velem, saját szemével láthatja majd Mihály igazát – nyugtattam magam.

– Csak nehogy téged kiáltson ki a fő gonosznak! – aggódott Katica. – Az emberek rólad is suttogtak! Gonosz varázslatnak tartják, amit Oroszyval tettél! Azt kürtölik, te babonáztad meg, ezért vesztette el az eszét!

– Rozmaringok! – mosolyodott el István. – A legnehezebb részen már túlestünk. Már csak könnyebb jön!

– És a Fürdőnél milyen a világ? – kérdeztem mást.

– Amilyen szokott! – István megcsavarta karvalyorrát. – Mindenkit az országgyűlés érdekel. Mindig van min vitatkozni. Most itt van az adó! A nemes rágja, a pórt meg majd sújtja.

– És Zsuzsi élete hogyan alakult?

Katica felnevetett:

– A ruhát cserélni tudja, de a bőrit nem. Be nem áll a szája, nagyzol s dirigál! Ambrus meg kullog utána.

Én is nevettem:

– Szegény Ambrus! Túlságosan lágyszívű.

– Az – vetette oda Katica. – Lágy, mint a gané!

– Ne haragudj rá ennyire! – csitítottam.

– Görbe törzsből sosem lesz egyenes ág!

– Ambrus zsírosodik – szólt közbe István. – Zsuzsi apja egyre többet markol. Ez nem zavarna, de eddig csak pénze volt, most meg nyílik a szája. Azt hiszi, ő a legokosabb köztünk.

– A Vargha család meg a csizmát bocskorra cserélte – horkantott a barátnőm.

– És most egy tányért nyalnak azok mind!– szólt a férje.

– Dőzsölnek, de csak addig – emelte fel Katica az ujját –, míg a Bocsor él. De ha az már nem lesz, akkor ennek rögvest vége szakad. A fia hitvány, a lánya meg ostoba.

– Ambrusnak megvan a magához való esze – keltem már a védelmére, annak ellenére, hogy tavaly, amikor az ifjabb Ghéczy megtámadott, nagyon gyáván viselkedett. Mihály is átnézett rajta azóta.

– Szereti a macska a halat, de vízbe menni sosem mer! – legyintett Katica. – Ezek csak addig híznak, míg az öreg Bocsor húzza.

Másra tereltem a szót:

– Nem tudom, ismeritek-e Mihály tervét. Nyáron el akar menni az örvénnyel! Velem együtt.

Katica meglepetten rogyott a karosszékbe.

– Nekem is beszélt effélét – sóhajtott István –, de nem vettem komolyan.

– Hogyan tervezi? – Katica széttárta a kezét. – Ez nem nyílik ki, csak azért mert egy nemes úgy kívánja!

– És arra nem is gondoltok, hogy ez nem jó ötlet? – komorodtam el. – Jó neki itt! Nem kell kísérteni a sorsot!

– Sokra törekszik! Ez legyen a legnagyobb bajod – vont vállat a barátnőm.

– A férfi ne is legyen elégedett, akarjon többet minden nappal! – értett egyet a férje. – Meg akarja váltani a világot. Nem bűn az.

– Ti nem hiszitek, hogy sikerül neki… – suttogtam.

– Nem is számít! Dicséretet érdemel a próba is! – mondta Katica.

– Nem értelek, Katica! Bármit mond, te bólogatsz? Azelőtt nem tartottad ennyire…

– Nem bizony – vágott közbe élesen. – Mindene megvolt! Így könnyű! – csapkodott a kezével. – Tetejibe csinosnak is született! Én mondom, mintha Isten a drágaköveket is csak finom anyagokba szánná. Őt a Jóisten is szívesen díszíti… Erre most mire készül? Ki tenne ilyet a helyében?

A kérdés költői volt, nyomban meg is válaszolta:

– Csak egy bolond! Vagy csak egy olyan, akinek mindennél többet érsz!

Amikor kikísértem őket, észrevettem, Katica jobban sántikál, mint eddig.

– Hogy bírod? – kérdeztem tőle.

– Tűröm – mosolygott könnyedén, miközben húzta a lábát.

István, mielőtt elváltunk, még egyszer visszalépett, és a szemembe nézett:

– Az én anyám nem volt különösebben bölcs, de az élethez értett. Ismerte az emberek hajlamait. Ő mindig úgy engedett utamra, hogy azt mondta: „Bárki küszöbét átléped, legyen akármilyen áldottszívű és jószándékú, asztalánál kétszer gondold meg, miért nyúlsz…”– Megértettem, hogy most a papokkal való találkozásra figyelmeztetett. – „Sose végy el olyat, amit nem tudnál visszaadni! Akkor se, ha csorog a nyálad.”

Katica is csatlakozott:

– Az égvilágon semmit nem adnak ingyen. Csak a pofont!

Szemem a távozók hátáról az udvar felé fordítottam, megláttam Darna Gergelyt, Mihály féltestvérét, akit én csak Ostornak neveztem a háta mögött. A sólymokat etette.

Odasétáltam.

– Mihály a Fürdőhöz ment – nézett rám. – Sürgős. De hamarosan visszatér!

– Mi a neve az újoncnak? – mutattam a madárra.

– Togrul.

– És Árgus? – kérdeztem jókedvűen a tavalyi madaráról. – Nagy vadász lett, ugye?

– Lehetett volna.

– Mi történt?

Ostor a szemembe nézett, karjával a távolba mutatott:

– Ambrus lelőtte a mező felett.

Kellett egy kis idő, mire megtaláltam a hangom.

– Szándékosan?

Nem válaszolt.

– Mihály mit szólt?

– Ha látta volna, sem érdekelte volna, Anna! – fordult felém egész testtel. – Nem foglalkozott senkivel és semmivel! Csak a csuhásokat kergette!

Megdöbbentem, hogy mennyire szomorú arccal emlékszik.

– Engem egészen Pozsonyig zavart, hogy Vajdát utolérjem… – rázta a fejét keserűen. – Eleinte nekem sem beszélte el, hogy pontosan mi is történt. Később azt hittem, elment az esze! – Nagy levegőt vett és hosszan kifújta. – Mondjuk, nem is csodálkoztam volna… És az… és az, hogy újra itt vagy…

– Tudom, hogy hihetetlen – bólintottam megértően. – Néha még nekem is az.

Hosszan nézett a szemembe, és csodák csodájára, végül hatalmasat mosolygott.

– Örülök, hogy itt vagy!

– Én is!

Egy darabig még némán tébláboltam mellette. Nem zavarta, de nem szólt többet.

– Mikor egyezett meg az apáttal? – törtem meg a csendet.

– Csak Szent Ányos ünnepén. Addig nem fogadta.

– Hiszen az november közepe volt!

Egyszeriben rádöbbentem, hogy alig egy hónapja volt csak az a nap, amikor sikerült neki.

Az elmúlt fél esztendőben én kipihenhettem a borzalmakat, de Mihálynak – amióta csak elmentem – nem volt nyugta. Gondolataimba mélyedve tértem vissza a házba.

A konyhába igyekeztem, Vicát kerestem. Akkor vette elő a kisebb dagasztóteknőt. Biztosan kalácsot készít, elvégre mindjárt karácsony. Ismét megcsapott az ismerős aroma, szemem a kovászt kereste. Habár a szagát nem szerettem: túl savanyúnak találta az orrom. De lenyűgözött az ereje. Nélküle a tészta csak csiriz, nélküle mit sem ér a legfinomabb őrlésű liszt, a forró kemence vagy az asszonyi verejték. A kellemetlen szagú élesztő csodát tett az összetevőkből. Rozi, a testes szakácsnőnk szerint a kovászt folyamatosan etetni kell. Lenyűgözött ez a körforgás, mivel a kovász nem volt más, mint az előző tésztából félretett, kiszakított darab. A tészta adta a kovászt, a kovász meg a tésztát, s így a kenyeret.

Rozi is becsülettel etette a sajátját. Büszke volt rá, hogy nagyanyja kovászát éltette, s mi is abból kaptuk a ropogósra sült kenyeret.

Mielőtt még bármit mondhattam volna Vicának, belépett ő is, kezében egy bödönnel.

– Isten hozott! – Zavarban volt, nem tudta, mi többet mondjon még nekem. – Már megint ez az ócska kályha – szitkozódott hangosan, miközben a másik kezébe felvett egy kést. Gyorsan hátat fordított, és a kályha hátulját foltozta buzgón a szilvalekvárral: megpróbálta eltüntetni a kisebb repedéseket. Késével az apró barázdákba tömködte a majdnem fekete, szurokszerű lekvárt.

Vicával hallgattunk, míg a szakácsnőnk tüsténkedett. A művelet közben szaporán szuszogott, tátott szájjal fújtatott.

Közelebb léptem a nagyobb – a kenyérdagasztó – teknőhöz, és végigsimítottam. Kézzel vésett világos, deszkaszínű fából készült, jó volt újra látni.

Vicára mosolyogtam. Éppen a lisztet szitálta.

– Kalácsot és mézespogácsát sütünk! – mondta jókedvűen.

– A betlehemeseknek is kell valami – szólt közbe Rozi. – Hacsak az uraság ki nem hajítja őket is!

– Bejöhetnek – fordultam felé.

– Még az is lehet, ide se gyünnek. Nem kell pogácsa, a kalács is elég. Nehogy ránk száradjon!

Vica lesütötte a szemét, és ujjával mélyedést készített a kovásznak a lisztben.

– Miért is ne jönnének? – kérdeztem, közben lestem, ahogy a maroknyi kovász életet lehel a tésztába.

Rozi nem válaszolt, csak megragadta a mézescsuprot és visszatette a helyére. Aztán a nagyteknőért nyúlt. Pogácsa helyett a kenyérnek állt neki. Gyakorlott kézzel gyúrta a tésztát, nála jobban senki sem dagasztotta a kenyeret.

Nem beszélgettünk, de nem bántam. Leültem a konyhában. A sarokban egy halom megtört dió hevert a kosárban, az ölembe vettem, és elkezdtem kifejteni. Csendben dolgoztunk – jólesett újra közöttük lenni.

Egyszer csak Gergely jelent meg az ajtóban. Nem szólt a lánynak, csak intett a fejével. Vica pedig szaladt.

Rozi bosszankodott, de nem szólt, ám haragja sikeresen utat talált: olyan erővel kaparta a maradék tésztát a teknő faláról, hogy belejajdult a fa. A vakarcsot összegyúrta – tele méreggel. Térült-fordult, és a kovásznak szánt tészta a földre repült, mintha csak a kovász missziója volna az is, hogy tilos haraggal gyúrni.

A szakácsnő megijedt, és reszkető kézzel, szelíden a deszkára készített kenyérhez nyúlt. Áhítattal csípett belőle egy újabb darabot, majd formára igazgatta. A bedagasztott kenyeret aztán felemelte és egy ovális szakajtókosárba tette.

– Kérje feleségül, vagy hagyja békén! – pillantott felém, miközben liszttel hintette be a tetejét. – A Zsiga biztosan elvenné. Azt meg észre sem veszi! Bezzeg az istentelen özvegyember! Az kell neki!

Zsiga az egyik legerősebb béreslegény volt, és bár kellemes arcú, mégis kételkedtem abban, hogy Vicának egyszer is megfordult volna a fejében…

Rozi, mielőtt ráhajtotta volna a konyharuhát, tenyerének külső élével gyorsan keresztet nyomott a tésztára. Még sohasem láttam, hogy ilyet csinált.

– Azt hittem, hogy a reformátusok nem vetnek keresztet.

– Nagyanyám katolika volt – vallotta be, mintha bűnt gyónna. – S ez mégiscsak az ő kovásza! – tárta szét a kezét. – Csak ezért! Csakis ezért!

Elmosolyodtam.

– Nincs ezen semmi mosolyognivaló! – fordult el sértődötten.

Kimentem az istállóba, a lovakat is látni akartam. Szerettem nézni őket, figyelni a mozgásukat, ahogy az izmok megfeszülnek a bőrük alatt, és beszívni a széna illatát, amely a lovak szagával keveredett és betöltötte az istállót.

Ráadásul vártam Mihályt.

Egész nap éreztem a hiányát, nem akartam nélküle lenni. Csak a házban vettem észre, mennyire átfagytam. Az izmaim fáradtan, ernyedve engedték ki a forró vizeletet testemből.

Vica tüstént jött, hogy segítsen levetkőzni.

– Azonnal kész a fürdő – mosolyogott kedvesen.

– Gergely mit mondott neked, merre jártam? – néztem a szemébe.

– Azt mondta, ha át akarom még lépni a küszöbét, akkor erről soha ne kérdezzem!

– És te nem is kérdezted? – csodálkoztam. – Kibírtad?

Vica jóízűen felkacagott:

– Én nem! De ő igen! – Elkomolyodott. – Sosem válaszolt.

– És a többiek?

– Hallgatott mindenki, mint a sír. Az úr megtiltotta, hogy bárki kiejtse még a nevedet is. Somogyi urat is kihajította, mert a szájára mert venni.

– Tudtátok, hogy beteg vagyok…

– Mindenki tudta! És azt hittük… – sütötte le a szemét –, hogy meghaltál. És azt hittük…

Nem merte folytatni. Biztatnom kellett, hogy mondjon el mindent.

– Még a református lelkész is megjelent, hogy beszéljen Oroszy Mihály fejével. Azt hitte, elment az esze! Neki is csak azt hajtogatta, hogy visszajössz majd, mert meggyógyítanak!

Könnybe lábadt a szemem.

– Gergely eskü alatt vallotta, hogy maga vitt el egy bécsi orvoshoz – Vica félrenézett. – Nem volt egyszerű az eset! És Gergelynek nem is hittek, hiszen istentiszteletre se jár… – Ismét felém fordult. – Esküdött Katica és István is. Így békén hagyták!

Összeszorult a szívem, hogy ők min mentek keresztül. Istenem…! István hamisan esküdött értem…

– Anna…! – folytatta suttogva. – A béresek attól tartottak, hogy a nagyságos úr nem engedi eltemetni a testedet. Volt, aki azt állította, hogy a mocsárba vetett téged…

– Te mit hittél?

– Hogy meghaltál – sírta el magát. – De örülök, hogy élsz! – kapott a kezem után. – És engem az sem érdekel, ha a békák támasztottak fel! – Tudta, hogy titkolunk valamit. – Nem tartozol magyarázattal! Senkinek!

Megöleltem, és simogattam a hátát. Sírt.

– Én nem félek tőled, Anna! Esküszöm, hogy nem félek!

Nem bírtam tétlenül hazavárni Mihályt. A rendrakást a pipaszobában folytattam: a földön tornyosuló könyveket itt is szépen visszarakosgattam a polcokra, a foltokat – amiket a kiömlött tinta hagyott a gyönyörű íróasztalon – megpróbáltam eltüntetni: dióbéllel dörzsöltem.

– Nem akarom, hogy dolgozz – szólt rám az ismerős hang.

Örömömben megpördültem. Ott állt az ajtóban vigyorogva.

– Nem is hallottam, hogy megjött.

– Osontam – lépett közelebb. – Azt hittem, már az ágyban érlek.

Mosolya a régi volt, mégis idősebbnek tűnt. A külön töltött fél év szarkalábakat rajzolt a szeme köré, mintha nemcsak hónapok szálltak volna el felette, hanem esztendők…

– Pedig munka az van bőven! Maga mondta!

Értetlen képet vágott, amire egyből jókedvem lett

– Nem is emlékszik? – incselkedtem. – Pedig egykor, amikor még Katicáéknál akadt helyem a sátorban, maga dolgozni hívott télre a házukba – emlékeztem az arácsi estére. – Tudja, amikor Korhely Konrád lovat elvittük Istvánnak. „Télen is maradhatsz nálam” – idéztem fel szó szerint az akkori szavait nevetve. – „A háznál bőven akad munka.” Ezt mondta. – Közelebb léptem. – Akkor gondolta, hogy feleségül vesz?

Elmosolyodott, és a fejét csóválta.

– Hát, persze hogy nem! – nevettem. – Maguk férfiak…

– Azt nem tudom, hogy a többi hogyan vélekedik – vágott közbe vidáman.

– Maga hogy vélekedett? – simítottam meg a mellkasát évődve. – Vallja csak be, annyira meg akart kaparintani magának – leheltem csókot rá –, hogy inkább elvett feleségül, noha nem így tervezte!

Mihály felkacagott.

– Nem azt a nőt vesszük el, akit meg akarunk… – vigyorgott szélesen, majd a fülemhez hajolt – kaparintani!

Az egész testem beleremegett, ahogy megéreztem ajkát a bőrömön.

– Akkor Somogyinak tele lenne a padlása asszonyokkal – folytatta, miközben álla már az enyémet súrolta. A szemembe nézett: – Azt az asszonyt vesszük feleségül, akinél nem bírjuk ki a gondolatot, hogy más akarja… khm… megkaparintani.

– Milyen szépen fogalmazott! – nevettem.

Még az előtt, hogy nyugovóra tértünk volna, pillantásom a magányos agáron időzött: Jónás, mint egy született arisztokrata, elnyúlt a tűz előtt, és onnan nézett álmosan. Leguggoltam mellé, és a fejét simogattam. Azonnal behunyta a szemét. Álló nap csak szunyókált – nem ugrált, nem nyargalászott a házban –, élvezte a saját társaságát.

Hiába bújtam Mihály mellé, azon az éjjelen is alig aludt. Nem is értettem, hogyan bírta ki így a napokat. Ahányszor nyitottam ki a szememet, mindig ébren találtam. Engem nézett.

– Miért nem alszik? – kérdeztem az arcát simítva. – Min mereng?

Borostyán szeme átragyogott az éjszakán.

– Nincs az az álom, amire vágyom. A valóság ezerszer jobban tetszik.

– Fáradt lesz.

– Tévedsz – mosolygott. – Erre vártam. Ettől lesz erőm.

Közelebb hajolt.

– Almássy Anna! – megcsókolt. – Szívem asszonya…

Arcélén a holdfény pihent.

Nem szóltam, a meztelen csendben csak néztem őt. Ismerős vonásait már rég az agyamba véstem, de ekkor megpillantottam benne valami mást is. Félelem pislákolt a szemében.

Szelíden átkaroltam és magamra húztam.

– Itt vagy! – suttogta. Ismételte, hogy elhiggye.

Kezembe vettem az arcát:

– Itt vagyok!

{1} Elpusztít, pazarol.