A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Sami Timimi: Searching for Normal. A New Approach to Understanding Mental Health, Distress, and Neurodiversity

Fern Press, London, 2025

Első kiadás

Copyright © dr. Sami Timimi, 2025

First published in 2025 by Fern Press, an imprint of Vintage. Vintage is part of the Penguin Random House group of companies.

All rights reserved

Magyar kiadás © Park Kiadó, Budapest, 2026

Hungarian translation © dr. Molnár Csaba, 2025

Minden jog fenntartva

Borító © Marjai Petra Lilla

Apám, Bakir Abood Timimi emlékére

Előszó Találkozások a mentális betegségek járványával

„A régi világ haldoklik, miközben az új világ küzd, hogy megszülethessen – eljött hát a szörnyek kora.”

Antonio Gramsci

Legfeljebb olyan boldog lehetsz, mint a legboldogtalanabb gyermeked

– Nem tudom – válaszolja a 14 éves Eleanor némi gondolkodás után, amikor arról kérdezem, mit vár a mai találkozásunktól.

Orrpirszingjén megcsillannak a délutáni nap sugarai, miközben anyja felé fordul. Karját keresztbe fonja, kék pufidzsekijét le sem vette. Dacosan néz rám, száját összeszorítja, szemöldökét pedig annyira felvonja, hogy eltűnik festett fekete fürtjei mögött. Anyja vállat von, és türelmetlenül gesztikulálva így szól:

– Ezt már megbeszéltük. Hogy várod, hogy segítsenek, ha nem nyílsz meg?

– Mi értelme az egésznek? – kérdez vissza Eleanor. – Úgyse használ semmi. Rajtam nem lehet segíteni.

Már rengeteg dühös és/vagy frusztrált (és frusztráló) tizenévest láttam, de Eleanorral és anyjával, Nicole-lal most találkozom először. Általában azzal kezdem az első ülést, hogy megkérdezem a pácienst, mit vár a közös munkánktól. Ha nem tud vagy nem akar válaszolni, akkor az őt kísérő felnőttet kérem meg, hogy feleljen helyette.

Nicole elmondja, hogy Eleanor már több mint egy éve bántja magát: legtöbbször addig karistolja az alkarját (rendszerint egy műanyagszilánkkal vagy más éles tárggyal), amíg vérezni kezd. Időnként nem tud iskolába menni, annyira szorong. Panaszkodik, hogy folyton rosszkedvű, és „semmitől sem képes jobban érezni magát” (Nicole szavai). Máskor viszont „pörög, pezseg, izgatott, csacsog, de aztán néhány nap múlva megint összezuhan, sokat alszik, ingerlékeny, lehangolt”. Nicole úgy érzi, „tojáshéjon kell járnia”.

– És ön mit vár ettől a mai találkozótól, Nicole? – kérdezem az anyát.

– Segítséget. Valamit, amitől Elly jobban érezheti magát.

– Van elképzelése arról, milyen segítségre lenne szüksége Eleanornak? – kérdezem, felnézve a jegyzetfüzetemből.

– Tudnunk kell, mi baja. Talán depressziós vagy bipoláris zavara van. Már eszembe jutott az autizmus is. Esetleg gyógyszerre lenne szüksége, ami segít neki megnyugodni, és jobb kedvre deríti.

– Milyen segítséget kapott eddig?

– Elment egy szorongó fiataloknak szervezett csoportba. Aztán beszélt az iskolapszichológussal, és heti egyszer magánterápiába is jár. Tudom, hogy kedveli a terapeutát, de már fél éve jár hozzá. Eleanor néhány hete sírva fakadt, dühöngött, és azt mondta, nincs értelme folytatni, inkább öngyilkos lesz. Nagyon megrémültem, mert tavaly egyszer már titokban bevett egy csomó fájdalomcsillapítót. Pár órával később szólt, hogy rosszul van, és elmondta, mit csinált. Rohantunk a sürgősségire, de szerencsére nem került életveszélyes állapotba. Otthon aztán minden gyógyszert elzártam… de hogyan tudnám megakadályozni, ha újra meg akarja próbálni?

Nicole zokogni kezd. Felkelek a székemből, hogy odaadjam neki az asztalon lévő zsebkendős dobozt, de Eleanor kitalálja, mire készülök, és megelőz: kivesz néhány zsebkendőt, és anyukájának nyújtja. Visszaülök a székembe, és kézbe veszem a jegyzeteimet. Nicole megköszöni a zsebkendőt a lányának, majd gondosan felitatja vele a könnyeit. Nekem is vannak gyerekeim, és együttérzek Nicole-lal, aki igyekszik minden tőle telhetőt megtenni a lányáért.

Eleanor leveszi a kabátját.

Arra kérem őket, segítsenek felrajzolni Eleanor családfáját. Ez lehetővé teszi, hogy a családon belüli kapcsolatokról és a múltbéli történésekről beszélgessünk. Eleanor az anyjával, az öccsével, Ethannel, az anyja élettársával, Justinnal és csecsemőkorú kishúgával, Jasmine-nal él együtt. A kishúgát szereti, gyakran játszik vele, de a mostohaapjával nehéz a kapcsolata. Nem örült, amikor Justin beköltözött, és utálja, amikor a férfi leszidja vagy utasítja valamire.

Vér szerinti apja, Brian akkor hagyta el a családot, amikor Eleanor nyolcéves volt. A lány róla beszélve hevesen gesztikulál. Emlékszik, amint egyik nap hazaért az iskolából, és azzal szembesült, hogy az apja elment. Nem is nagyon hallotta, amit ekkor mondtak neki, csak hosszan bámult egy foltot a kanapé huzatán, és azt gondolta, egy játék mackóra vagy talán a Toy Story főhősére, Woodyra hasonlít. Úgy emlékszik rá, mintha tegnap lett volna. Nicole elmondja, hogy Eleanor apuka szeme fénye volt, de Briannek megvoltak a problémái. Időnként túlzásba vitte az ivást, és olyankor dühöngve jött haza. Fizikailag nem volt agresszív, de sokat kiabált, és mindenfélét összetört.

Miután Brian elment, időnként még elvitte Eleanort és Ethant a McDonald’sba vagy a parkba, de ezek az alkalmak egyre ritkábbá váltak. Amikor aztán beköszöntött az első Covid-lezárás, megszakadt vele a kapcsolat. Megkérdezem Eleanort, ez hogyan érintette.

– Már túl vagyok rajta. Apa nem törődik velem, ezért én sem törődöm vele. Ha visszajönne, és újra kapcsolatba akarna lépni velünk, megmondanám neki, hogy tűnjön el. Látni sem akarom.

A járvány miatti korlátozások különösen nehéz időszakot jelentettek Eleanor számára. Szétcsúsztak a napjai, elvesztette az életcélját, időnként már magát is elhanyagolta. Előfordult, hogy egész nap ágyban maradt, és csak pörgette a közösségi média posztjait és a YouTube-videókat a telefonján. Az anyja mindent megtett, hogy fenntartsa a napi rutint, és a gyerekek folyamatosan tanuljanak, de nehezen boldogult, mert fárasztó munkát végzett egy létszámhiánnyal küzdő szociális otthonban, három műszakban. Nicole megkönnyebbült, amikor a 2020-as karácsonyi lezárások előtt Justin odaköltözött hozzájuk.

Eleanor egyre inkább lemaradt a tanulásban, és amikor feloldották az utolsó iskolai korlátozásokat, rettegett a tanulmányi kudarctól, és attól, hogy mit fognak gondolni róla. Megkérdezem, mit érez az iskolájával kapcsolatban, mire elmondja, hogy nincsenek közeli barátai.

– Mostanra az összes csoport kialakult. Mindenki vígan éli az életét, csak én nem. Még a terápiát is elszúrtam. Már semmi sem segíthet, hogy jobban érezzem magam.

– Nicole, elmondaná, mit értékel vagy kedvel Eleanorban? – kérdezem.

– Elly csodálatos lány. Bárcsak ő is így látná magát! Kedves, nagyszerűen bánik Jasmine-nal, mindig csak másokra gondol. Fantasztikus művészi tehetsége van. De folyton kidobja a rajzait. Túl szigorú magával. Ha jó hangulatban van, nagyon jó a humora, sokat viccelődik… Szörnyű látni, hogy így bántja magát.

Nicole ismét elsírja magát, Eleanor még több papír zsebkendőt ad az anyjának, aki még több könnyet itat fel. Tovább beszélgetünk. Lassan indult be a beszélgetés a vonakodó tinédzserrel, de mostanra erős érzelmek törtek fel, köztük félelem és frusztráció, de anya és lánya közötti szeretet és kedvesség is.1

Mi történjen ezután?

A mainstream kezelési modell szerint a pszichiátriai vizsgálat fő funkciója a „tünetek” felmérése, feljegyzése és analízise, amelyek alapján megfelelő „diagnózist” állítunk fel. E diagnózis alapján meghatározzuk a kezelési tervet, benne az előírt beavatkozásokkal. Ezekről úgy tartjuk, hogy bizonyítékokon alapulnak, így javítani fognak a személy egészségi állapotán, vagyis enyhítik a tüneteit. A kezelési terv általában gyógyszerelést és/vagy specifikus terápiákat tartalmaz.

Ez nem azt jelenti, hogy nem veszünk tudomást az egyéb körülményekről – például a családi helyzetről, a társas kapcsolatokról és így tovább –, de ezek szerepe másodlagos a „helyes” diagnózisfelállítás elsődleges feladatához képest, amely alapján aztán „helyes” kezelést nyújthatunk a páciensnek. A mentális betegségek orvoslása ezen alapul: így szervezzük, kategorizáljuk és biztosítjuk a pszichiátriai ellátást. Erre utalok e könyvben, amikor „mainstream” (fősodorbeli) mentálhigiénés gyakorlatról beszélek.

Vajon ez a legjobb módja annak, hogy megértsük, mi történik valójában?

Vajon érdemes-e Eleanor tapasztalataira „tünetekként” tekintenünk? Mit mondhat el róla egy diagnózis, és hogyan fog ez hatni a magáról alkotott elképzeléseire, illetve mások róla alkotott véleményére? Milyen tudományos ismeretek támasztják (vagy éppen nem támasztják) alá a „bizonyítékokon alapuló” kezeléseket?

A hasonló esetek specifikus dilemmáin kívül felmerülnek közegészségügyi, kulturális és egyéb népességszintű kérdések is, amelyekben Eleanor története csupán aprócska szerepet játszik. Miért állítanak fel egyre több és több mentális zavarról szóló diagnózist? Miért lett olyan gyakori a figyelemhiányos hiperaktivitás-zavar (ADHD) vagy az autizmus spektrumzavar? Vajon e problémák gyakoribb felismerése sikeresebb kezelésekhez és társadalmunk jobb mentális állapotához vezet?

Ha tágabb értelemben vizsgáljuk a kérdést, vajon kapcsolatban áll-e ez a jelenség azzal a közkeletű elképzeléssel, hogy válságos időket élünk? E fejleményeknek van-e kereskedelmi aspektusa, segíti-e a cégeket, hogy több gyógyszert, kezelést és önsegítő tartalmat adjanak el? Lehet-e esetleg kapcsolata a háttérben ólálkodó kormányzati vagy politikai kontroll szándékával?

E könyv ezekre a kérdésekre keresi a választ, és nem fél feltárni a valóságot. Eleanor és a hozzá hasonló milliók nagy veszélyben vannak, ha készpénznek vesszük, hogy az őket sújtó tünetek (például az önsértés, a depresszív érzések és gondolatok, az ingerlékenység, a hangulatingadozás és a szorongás) biztosan azt jelentik, hogy az érintettek mentális zavarban (például gyermekkori depresszióban vagy bipoláris zavarban) szenvednek, amely specifikus kezelést igényel. Ahogy egyre több esettel ismerkedünk meg a könyvben, fokozatosan meg fogjuk érteni, milyen alternatív módokon közelíthetjük meg Eleanor és társai állapotát.

1988-ban diplomáztam orvosként, és 1997 óta vagyok gyermek- és serdülőpszichiáter. Dolgoztam kórházi és rendelőintézeti körülmények között, együttműködtem a gyermekvédelmi szolgálatokkal sürgős krízisek és étkezési zavarok kapcsán. Eközben szinte végig tanítottam, írtam és előadásokat tartottam, vezető tudományos folyóiratokban publikáltam, és számos fejezetet írtam szakkönyvekben. Eddig hat könyvem jelent meg, a legkülönfélébb területeken dolgozó kutatókkal és szakemberekkel működtem együtt, közösen írtunk könyveket, terveztünk projekteket, végeztünk kutatásokat, és indítottunk el új szolgáltatásokat. E könyvvel az a célom, hogy sokéves klinikai és kutatói tapasztalataimat a nagyközönség elé tárjam, és felfedjem, mit tanultam meg a pályám során.

A közvéleményt nemritkán félrevezető információkkal tévesztik meg a lelki egészség természetével kapcsolatban, és ez árthat a kollektív jóllétünknek.

A mentálhigiénés ideológia lehet a mai mentális problémák leggyakoribb és legerőteljesebb oka.

Elmagyarázom, miért gondolom így, és mit tehetünk ez ellen egyénként és közösségként egyaránt.

1. Változó idők

„Az idő mindent megváltoztat, kivéve bennünk azt a valamit, amit mindig meglep a változás.”

Thomas Hardy

Az autizmus változó megjelenése

1998 júniusa. Forró és napos londoni délután. Rendelőm sötétített ablakai nem akadályozzák meg, hogy az épület ezen oldalán lévő helyiségek túlmelegedjenek. Emiatt kénytelen vagyok kinyitni az ablakot, és beengedni a poros szellőt és a város hangjait. A forgalom zaja, amelyet időnként mentő- és rendőrszirénák harsognak túl, a munkám aláfestő hangjává vált, így már nem is veszek róla tudomást. Ahogy a legtöbb állami egészségügyi intézmény, az én rendelőm fala is standard magnóliaszínűre van festve. A helyiség közepén, a kék-szürke szőnyegen, öt lila párnás szék áll félkörben. Már majdnem egy éve dolgozom itt gyermek- és serdülőpszichiáterként.

Ez az első találkozásom a 15 éves Ibrahimmal és szüleivel. Ibrahim szemben ül velem, anyja és apja kétoldalt foglal helyet. Ibrahim zöld-fehér csíkos pólót és szürke rövidnadrágot visel. Szülei bangladesi bevándorlók, roppant elegánsan öltöztek, bele sem merek gondolni, milyen kényelmetlenül melegük lehet. Udvariasak, figyelmesek, és rengeteg kérdésük van. Ibrahimot az iskola (egy speciális nevelési igényű és tanulási nehézségekkel küzdő gyerekekre szakosodott iskola) utalta hozzám, merthogy az utóbbi időben megsokasodtak a viselkedésproblémái. A korábban csendes, nyugodt fiú elkezdett kiabálni és tárgyakat dobálni, időnként dühöngve, máskor zokogva. Nem világos, miért csinálja ezt, és hogyan lehetne segíteni rajta.

Ibrahimnál hatéves korában autizmus spektrumzavart diagnosztizáltak. Emellett komoly tanulási nehézségekkel is küzd. A legalapvetőbb jeleken kívül nem használ nyelvi- és kommunikációs jelzéseket, így nehéz rájönni, mi állhat viselkedésváltozása hátterében. Ibrahim jól megtermett fiú, arca széles és kerek, és időnként szélesen elmosolyodik. Ilyenkor a fogát is kivillantja, és mosolyát nehéz megkülönböztetni a grimaszolástól. Már az ülés elején kiderül, hogy nem lehet vele hagyományos módon kommunikálni. Amikor megpróbálok feltenni neki néhány kérdést, mindegyikre udvarias, elnyújtott „Igeeen”-nel felel, biccent, és elmosolyodik (vagy grimaszol?). Időnként feláll a székből, körbesétál a szobában, és magában mormog, miközben szülei beszélnek hozzá (talán bengáli nyelven). Valószínűleg arra kérik, hogy jöjjön vissza, és üljön le. Egy idő után megteszi, közben azt ismételgeti, „igeeen”, hevesen bólogat, és mosolyog/grimaszol. Valószínűleg nagyon untatja az ülés.

Beszélek a szüleivel a problémák természetéről, az utóbbi változásokról, orvosi, társas és iskolai helyzetéről. Elmondják, hogy a családnak nem sokkal ezelőtt el kellett költöznie, mert visszatérő problémáik támadtak a szomszédaikkal.

London egyik legszegényebb kerületében vagyunk, ahol gyakoriak a szociális problémák, a túlzsúfolt lakások, a munkanélküliség és a rossz helyi infrastruktúra. Ugyanakkor élénk sokszínűség jellemzi e negyedet, színpompásak az utcák és az épületek, bármerre néz az ember, mindenhol változatos ételekkel, nyelvekkel és vallásokkal találkozhat. Idővel megkedveltem a környék lakóira jellemző nagy érzelmi nyitottságot. Néha azonban nehéz együttműködni az udvariasabb, jól szituáltabb családokkal, akik félnek kimutatni valós érzéseiket, és mindenáron igyekeznek elkerülni a másokkal való konfliktust. Ez azonban megnehezíti a háttérben húzódó tényezők feltárását és a problémák megvitatását.

Ibrahim helyzetére az iskola tanárai hívták fel a figyelmemet. Az együttműködésünk keretében havonta egyszer részt veszek a tantestületi értekezleten. Ott van lehetőség beszélgetni a diákokról, kérdéseket feltenni, együtt gondolkodni az irányelvekről és az átfogó környezeti kérdésekről; megvitatjuk, hogyan tudnánk segíteni a tanulási nehézségekkel (és a kapcsolódó érzelmi problémákkal) küzdő fiataloknak. A helyi pedagógiai szakszolgálat nem sokkal korábban indított el egy támogatási programot az autizmus spektrumzavarral élő tanulók számára. Emlékszem, a tantestületi értekezleten az egyik osztályfőnök azt mondta, sajnálja a nem autista gyerekeket, akik nem jutnak hozzá az autizmussal élő tanulókat megillető többletforrásokhoz – szerinte ugyanis az ellátás nem nyújt semmi olyasmit, ami ne lenne hasznos a nem autista diákok számára is.

Még néhány alkalommal találkoztam Ibrahimmal és a családjával, majd pár hónappal később, miután állapota sokat javult, lezártuk a terápiát. Vajon mi segített, és mi okozta a javulást? Nos, ez a probléma a mentálhigiénés ellátással: nem igazán lehet megmondani. Talán a múló idő okozta; talán az, hogy a szülők úgy érezték, meghallgatják őket; talán Ibrahim megnyugodott új otthonában; vagy jobban megértettük a pubertás hatásait (amiről elbeszélgettem a szüleivel); esetleg az iskola okozta, hiszen a tanárai úgy érezhették, Ibrahimra most már más is figyel, így nem találták olyan nagy tehernek, hogy egyedül kell megoldaniuk a problémát. Meglehet, az segített, hogy kiderült: Ibrahim jól tud biciklizni, és a jelek szerint nagyon élvezi is. Elkezdett rendszeresen kerékpározni a nővérével, majd idővel megbíztak benne annyira, hogy egyedül is elengedték a park körül, és végül már az iskolába is biciklivel járt.

Miért emlékszem Ibrahimra így, 25 év távlatából is?

Először képzésben részt vevő pszichiáterként találkoztam a gyermekpszichiátriával 1992 februárjában, amikor egy gyermek- és serdülőpszichiátriai rendelőbe helyeztek. Miután 1992 végén letettem a szakvizsgát, és a brit Royal College of Psychiatrists, Királyi Pszichiátriai Kollégium tagja lettem, folytattam a gyermek- és serdülőpszichiátriai továbbképzést, és számos közép-londoni kórházban és szakrendelőben megfordultam. Miután befejeztem a gyakorlatot, 1997 októberében egy kelet-londoni szakrendelőben helyezkedtem el gyermek- és serdülőpszichiáterként. Az Ibrahim előtti években mindössze két másik autizmussal élő gyerekkel találkoztam.

Ibrahimhoz hasonlóan mindketten súlyos tanulási nehézségekkel küzdöttek, és nem lehetett koherens beszélgetést folytatni velük. Az egyikük folyamatosan az autizmusra jellemző, repkedő kézmozdulatokat tett, és mindent elismételt, amit mondtam neki – e jelenséget echoláliának nevezzük. A másik gyermek körbe-körbe rohangált a szobában, amikor először találkoztam vele egy családlátogatás alkalmával, és fura hangokat adott ki, míg anyukája megpróbált a velem való beszélgetésre koncentrálni.

2000-ben elfogadtam egy másik pozíciót Lincoln városában, Kelet-Angliában. Nem sokkal azután, hogy odaköltöztem, megismerkedtem egy klinikai szakpszichológussal, aki egy esetet akart megvitatni velem.2 Elmondta, hogy volt továbbképzésen, és ott megtanulta, miről ismerheti fel az autizmus jeleit, amelyeket korábban valószínűleg szem elől tévesztett. Izgatottan idézett fel egy esetet: egy 14 éves fiút, akivel nem sokkal korábban találkozott. A fiúnak nagyon nehezére esett bármi fontosról beszélni, amíg elő nem került a futball témája, és különösen a Liverpool FC. A csapatáról a végtelenségig tudott beszélni, hasonlóan az apjához, aki ugyancsak Liverpool-szurkoló volt. Az apa elmagyarázta a pszichológusnak, hogy a fia minden meccset követ, a hálószobája tele van Liverpool-poszterekkel, sőt a frizuráját is olyanra nyíratta, mint a kedvenc játékosa.

Meglepetésemre a pszichológus mindebből arra a következtetésre jutott, hogy ez a „beszűkült érdeklődés” és az ezzel járó repetitív viselkedés olyan tünetek, amelyek egyértelműen autizmusra utalnak. Sőt azt sem zárta ki, hogy nemcsak a fiú, de az apja is autista. De mi a helyzet a közös érdeklődési kör által szorosra fűzött apa-fiú kötelékkel? Nos, a közös érdeklődésüket a jelek szerint a közös fejlődési rendellenességük okozhatta. Milyen problémák miatt utalták a gyereket pszichológushoz? Főként viselkedési problémák miatt.

Ez a fajta gondolkodás akkoriban nagyon gyorsan terjedt.

Az elképzelés, miszerint az autizmus spektrum, és a megjelenése a súlyos tanulási nehézségektől a legkülönfélébb művészeti és tudományos területen megnyilvánuló zsenialitásig is terjedhet, mára erősen beépült a klinikai gyakorlatba. Olyannyira, hogy sok pácienst, aki manapság kerül kapcsolatba a mentálhigiénés ellátással, és nem javul az állapota az ajánlott kezelés hatására, jó eséllyel autistának minősítenek. Gyakran az autizmust nevezik meg annak okaként, hogy miért nem enyhül a kezdeti probléma, legyen az szorongás, alacsony önértékelés, viselkedési probléma, étkezési zavar vagy akár pszichózis.

Az autizmus többé már nem ugyanaz a jelenség, ami akár csak néhány évtizeddel ezelőtt volt. Ibrahim állapota többé már nem az autizmus standard esete.

Az ADHD változó megjelenése

Tipikus brit, szitáló esős nap 1995 novemberében. A szokásos heti találkozómon vagyok a munkámat felügyelő szupervizorommal. A szakképzés második évében járok, ha elvégzem, jogosult leszek arra, hogy gyermek- és serdülőpszichiáterként dolgozzak. Szupervizorom, egy kedves, szakállas férfi enyhe, de felismerhető perzsa akcentussal, éppen a figyelemhiányos hiperaktivitás-zavart (ADHD) magyarázza nekem. Egyre több figyelem irányul erre az új, Amerikából importált trendre. A brit sajtóban számos cikk jelenik meg az ADHD-ról, és a híradások arról szólnak, hogy mi (brit pszichiáterek) mennyire le vagyunk maradva e zavar kezelésében. A cikkek a legkülönfélébb nehézségekkel küzdő családokat mutatnak be. Például a gyermekvédelem vizsgálódik náluk, a gyermek kudarcot vall az iskolában, és széthullik a család. Aztán egyszer csak a problémás gyereknél ADHD-t diagnosztizálnak, és stimuláns gyógyszerrel kezdik kezelni. Ez aztán teljesen megváltoztatja a gyereket, és ezzel a család életét is (legalábbis ezt írja az újság).

A brit gyermekpszichiátriában abban az időben, ha egyáltalán diagnosztizálták a viselkedési problémákat, a „magatartási zavar” volt a leggyakoribb diagnózis. A magatartási zavar azt feltételezte, hogy a hátterében szociális okok húzódnak, ezért ajánlott kezelésként főként a különféle családterápiák, illetve a szülőknek szóló segítőcsoportok merültek fel. Az ADHD azonban mást jelentett: a gyermekkel nem volt rendben valami, az idegrendszere nem működött megfelelően. Egyes brit gyermekpszichiátriai kutatók elkezdtek értekezni és írni az ADHD-ról, és javaslatokat tettek a bevett kezelési gyakorlatok megváltoztatására.

Szupervizorom élénken érdeklődött e kialakulóban lévő terület iránt. Hátradőlt a székében, és miközben merengve nézte a kint egyre sötétedő eget, kijelentette: eljött az idő, hogy mi is alaposan megvizsgáljuk e jelenséget. Megkérdezte, segítenék-e neki a téma iránti kutatásban. El akarta mélyíteni a tudásunkat az ADHD gyakoriságáról a helyi népességben (a környéken sok afrokaribi hátterű család élt). A fekete gyerekek között aránytalanul nagy volt a magatartás-problémák gyakorisága, és ennek eredményeképpen időnként kicsapták őket az iskolából. Talán e gyermekcsoport diagnosztizálatlan ADHD-val küzd. És talán e trend mögött olyan kulturális faktorok is húzódtak, amelyekre az ADHD-val foglalkozó szakirodalom eddig még nem figyelt fel. Nagyon szívesen kapcsolódtam be ebbe a munkába. Felvetettem, hogy kezdetnek átnézem a szakirodalmat.

Összegyűjtöttem egy nagy stósz tanulmányt, több kutatás eredményét áttekintő, összefoglaló cikket, elméleti értekezéseket és történelmi traktátusokat. De minél többet olvastam, annál inkább összezavarodtam. Ahogy egyik tanulmányt a másik után böngésztem át, az a zavarba ejtő érzésem támadt, hogy nem igazán értem, miben áll az ADHD új koncepciója. Talán ha még a gyermekpszichiátriai képzésem előtt találkoztam volna vele, más lett volna a véleményem, de így az volt az érzésem, hogy amit olvasok, azt a józan belátást követve én is leírhattam volna. Nagyon nyugtalanított az egész. Mit is jelent a figyelemhiányos hiperaktivitás-zavar? Honnan származik ez a fogalom, honnan származik ez a koncepció? Miért tekintenek egy fejlődési zavar tünetének olyan viselkedéseket is, amelyekről én mindig úgy tartottam, hogy – legalábbis bizonyos mértékig – a gyerekek mindennapos magatartásának részét képezik? És nem is akármilyen zavarnak, hanem egy idegrendszeri hátterű kórnak tartják ezeket.

Bármennyire is próbáltam, nem találtam semmilyen empirikus fogódzót, ami rögzíthette volna ezt a körvonalazatlan koncepciót. Az ADHD biztosan több, mint a figyelemhiányos és hiperaktív viselkedések összessége? Nyilvánvalónak tűnt számomra, hogy e vélelmezett zavar definíciója önmaga farkába harapó kígyó: mintha a leírt tünetek önmagukat okoznák. De egy viselkedés nem okozhatja önmagát. A hiperaktivitás nem lehet oka a hiperaktivitási zavarnak.

2000 szeptemberében, amikor már mind tanúi lehettünk az ADHD klinikai gyakorlatban és a szélesebb társadalomban való terjedésének, részt vettem a Királyi Pszichiátriai Kollégium gyermek- és serdülőpszichiátriai fakultásának éves konferenciáján. A nyitóbeszédet a fakultás akkori elnöke tartotta, és a nem sokkal korábban publikált „ADHD-s gyerekek multimodális kezelése” című vizsgálatról szólt.1 Ez az amerikai kutatás később az egyik, ha nem a leghíresebb ADHD-kezelési vizsgálattá vált. Nagyra becsült professzorunk kijelentette, hogy a vizsgálat eredményei alapján minden ADHD-val diagnosztizált páciensnek stimulánsokat kell felírni, és (az erőforrások korlátozottságát figyelembe véve) e felírt stimulánsok (például a metilfenidát, amit sokkal jobban ismernek a gyógyszer kereskedelmi nevén – Ritalinként) a legtöbb ember számára elegendőek.

A vizsgálat 14 hónapon keresztül, számos helyszínen zajlott, és összesen 527, 7–10 éves páciens vett benne részt. A gyerekeket véletlenszerűen négy kezelési csoportba sorolták. Voltak, akik csak gyógyszert (metilfenidátot) kaptak; mások csak viselkedésterápiában részesültek; a harmadik csoportot a gyógyszer és a viselkedésterápia kombinációjával kezelték; míg a negyedik csoport rutinszerű közösségi ellátásban részesült.

A szerzők arra a következtetésre jutottak, hogy 14 hónapnyi kezelés után jelentősebben csökkentek az ADHD-s tünetek a pusztán gyógyszerezett, illetve a gyógyszereléssel és viselkedésterápiával kombináltan kezelt csoportban, mint a kizárólag viselkedésterápiával kezelt gyerekek körében. A közösségi ellátásban részesült alanyok pedig minden más csoportnál súlyosabb tüneteket mutattak a vizsgálat végén. Ám ha alaposabban átolvassuk ezen eredményeket, rögtön előtűnik néhány probléma ezzel a konklúzióval kapcsolatban. Például, a közösségi ellátásban részesült gyerekek kétharmadának emellett stimulánsokat is felírtak, mégis az ő állapotuk (egészségi kimenetelük) volt a legrosszabb. A vizsgálat viselkedésterápiás ágában intenzív hathetes terápiával kezelték a résztvevőket, ami a 14 hónapos vizsgálat tetszőleges pontján zajlott. Vagyis voltak olyan családok, akik a 14. hónap végén végzett felmérés idején már akár kilenc hónapja befejezték a viselkedésterápiát. A gyógyszerezett csoport tagjainak azonban a vizsgálat teljes időtartama alatt rendszeresen fel kellett keresniük az orvosukat. E körülmény egyértelműen megnöveli annak esélyét, hogy a gyógyszerezett, illetve a gyógyszerezett és viselkedésterápiával kezelt csoportokban tapasztalt jobb eredmények hátterében a placeboeffektus játszhatta a fő szerepet – hiszen ők (a másik két csoport tagjaival ellentétben) rendszeresen találkoztak az orvosukkal a 14 hónap teljes hosszában.

A 14 hónapos vizsgálat az ADHD-kezelések szakirodalmának legtöbbször idézett kutatása lett. Rendszeresen utalnak rá számos ország kezelési ajánlásaiban. De a történetnek még nincsen vége.

2002-ben egy nagy pszichoterápia-konferencián vettem részt az arizonai Phoenixben. Az előadóteremben több ezer ember gyűlt össze, én pedig véletlenül egy kaliforniai pszichológus mellett találtam helyet. Az előadások között beszélgettünk egymással, és rájöttünk, hogy mindketten érdeklődünk az ADHD iránt. Amikor megtudtam, hogy a kolléga részt vett a fenti vizsgálat kiértékelésében az egyik kezelőközpont munkatársaként, nagy izgalomba jöttem. Ebéd közben is teljes odaadással figyeltem minden szavára, miközben arról beszélgettünk, mi zajlott abban az időben a vizsgálatban. A pszichológus elmondta, hogy a kutatócsoport épp akkor fejezte be a hároméves utánkövetés adatainak elemzését. Emlékszem, ahogy ezt mondta: „Amint ezen adatokat publikáljuk, senki sem akarja majd többé gyógyszerezni a gyerekét.”

Meglepett e konklúzió egyértelműsége és határozottsága. Kollégám elmagyarázta, hogy a központjukban sok olyan gyereket kezelnek, akiket hosszú időn keresztül gyógyszereztek, és egyre romlott az állapotuk, illetve számos mellékhatást tapasztaltak. Eközben a nem gyógyszerezett gyerekek jobban lettek. Azt is elmondta, hogy más központokban hasonló eredményeket kaptak, és ezeket az adatokat hamarosan publikálni fogják.

Aztán csak múltak az évek, és semmi nyoma nem volt a hároméves utánkövetéses vizsgálat eredményeinek. Talán csak képzeltem az egész beszélgetést. Vagy az egész kutatást félbehagyták.

Végül a vizsgálat hároméves utánkövetésének eredményeit csak öt évvel később, 2007-ben publikálták.2 Az eredeti, 1999-es tanulmánnyal ellentétben ez az új jelentés, ami nyolc évvel később látott napvilágot (és ez az idő bőven elegendő volt arra, hogy az 1999-es cikk által ajánlott stimulánsok felírása megszokott kezeléssé vált), már sokkal kisebb figyelmet keltett a sajtóban és szakmai körökben. A 14 hónapos vizsgálat befejeződése után az alanyok szabadon választhattak, hogyan folytatják a kezelésüket. Ezzel a kutatás gyakorlatilag megfigyeléses vizsgálattá vált, hasonlóan a mindennapos klinikai gyakorlat során tapasztalt eredmények leírásához. A hároméves utánkövetés eredményei mindazonáltal már nem támogatták azt a vélekedést, miszerint a gyógyszerelés folyamatosan eredményesebb, függetlenül az ADHD-s tünetek kezdeti súlyosságától. Ráadásul azok, akiket folyamatosan gyógyszereztek a három év alatt, nagyobb valószínűséggel tapasztalták az ADHD-s tüneteik romlását. Gyakoribb volt közöttük a bűnelkövetés, szignifikánsan (átlagosan négy centiméterrel) alacsonyabbak voltak, illetve alacsonyabb volt a testsúlyuk is (három kilóval), mint azoké, akik nem szedtek gyógyszert.

Három év alatt tehát a stimulánsokat alkalmazó gyógyszerelés tündérmeséje semmivé foszlott. Azok, akik továbbra is szedték a gyógyszert az ADHD kezelésére, nem voltak semmivel sem jobban, viszont több negatív hatást tapasztaltak, mint azok, akiket nem gyógyszereztek. Ez az eredmény alátámasztotta korábbi megérzésemet arról, hogy a 14 hónapos vizsgálat végén tapasztalt eredményekben valószínűleg szerepet játszott a placebohatás is. Az, amit öt évvel korábban elmondott nekem a pszichológus, helytállónak bizonyult. Melyik normális ember akarna mindezek ellenére továbbra is stimulánsokat adni bármelyik ADHD-s gyereknek?

Ugyancsak 2007-ben kezdte meg működését a brit Klinikai Kiválóság Nemzeti Intézete (National Institute of Clinical Excellence, NICE), amit azóta átneveztek Egészség és Klinikai Kiválóság Nemzeti Intézetté (The National Institute for Health and Clinical Excellence, NICE). E szervezet dolgozta ki az első brit ajánlásokat az ADHD diagnózisához és kezeléséhez, ami olyan befolyásossá vált azóta, hogy sok más ország hasonló ajánlásai is illeszkednek hozzá. Meghívást kaptam, hogy tartsak egy előadást az irányelveket kidolgozó bizottság által szervezett szakértői konferencián, amely specifikusan a diagnózis validitásával kapcsolatos kérdésekről szólt. Előadásomat a saját kutatásaimra alapoztam, amelyek során kimutattam, hogy az ADHD diagnózisa nem üti meg az elfogadható orvosi diagnózisok mércéjét, pláne hogy idegrendszeri fejlődési rendellenességnek tekintik.

45 perces előadásom végén az irányelvet kidolgozó bizottság öt tagja megköszönte beszédemet, majd üres tekintettel meredtek maguk elé olyan sokáig, ami egy örökkévalóságnak tűnt. Összeszedtem a jegyzeteimet, ittam egy korty vizet, és készülődtem, hogy visszaüljek a székemre, amikor az egyik tag megszólított.

– Megkérdezhetem, dr. Timimi, hogy ön felírt már valaha stimulánsokat?

Én pedig (őszintén) így válaszoltam:

– Igen, korábban előfordult, de manapság már szinte soha.

Nem volt több kérdés. Semmit sem kérdeztek az elhangzott prezentációval kapcsolatban, vagy a konferencia témájáról, vagyis az ADHD validitásáról. Később migrénnel távoztam a konferenciáról, és azon töprengtem, mi is történt előzőleg.

Amikor 2008-ban publikálták a NICE ADHD-ajánlásait,3 abban egy szó sem esett azokról a kritikákról, amelyeket előadásomban megfogalmaztam. Csak annyit írtak, hogy az ADHD valid diagnózis, és az ajánlások szerint stimulánsokat, például metilfenidátot (vagyis egy amfetaminanalógot) kell felírni első vonalas terápiaként a „súlyos ADHD-ban” szenvedő betegeknek. Hogy mire alapozták mindezt? Arra, hogy, mint írták, „még az ADHD-ellenes, nem gyógyszeres beavatkozások legelkötelezettebb támogatói is elfogadják a gyógyszeres kezelés fontosságát a legsúlyosabb esetekben”. Ez az egyetlen nekem szegezett kérdésre adott válaszomra utalt. Egy másik indokot is megneveztek, mégpedig a 14 hónapos MTA-vizsgálat bizonyos adatainak újraelemzését. Ezen analízis eredményeiből azt a következtetést vonták le, hogy a súlyos ADHD-val küzdő gyerekek alcsoportjában jelentősebben csökkentek az ADHD-s tünetek a gyógyszerek hatására, mint a viselkedésterápia eredményeképpen. Ennek ellenére a vizsgálat hároméves kimenetelei nem tudták kimutatni a gyógyszerelés hosszú távú, erőteljesen pozitív hatását a viselkedésterápiához képest, még azon résztvevőknél sem, akiknek a tünetei kezdetben súlyosabbak voltak. Valójában náluk nagyobb volt az állapotromlás valószínűsége. Az utánkövetéses vizsgálat eredményei az irányelv-kidolgozó bizottság rendelkezésére álltak, de ők úgy döntöttek, nem vesznek tudomást róla.4

Ma már azon töprengek, nem játszottam-e akaratlanul is szerepet a viselkedés medikalizációjának elterjedésében. Azt feltételezem, hogy nem lenne egyszerű az ajánlásokat kidolgozó csoport tagjai számára (akik az ADHD koncepciójának propagálói közé tartoznak, és sokuk karrierjét lendítette fel az e területen végzett munkásságuk) arra a következtetésre jutni, hogy az ADHD nem éri el a valós betegség diagnózisától megkövetelt szintet, vagy hogy az általuk favorizált terápiával bármiféle probléma lenne. Az ADHD tehát velünk marad, ahogy a gyógyszeres kezelése is.

A Covid-lezárások utáni világban hihetetlenül megszaporodtak az ADHD-diagnózisok. Egyik celebet a másik után diagnosztizálják különféle idegrendszeri zavarokkal, amelyeket állítólag bizonyos vegyületek egyensúlyának kibillenése okoz. Megértem, hogy az emberek miért keresik az ilyenfajta diagnózisokat – hiszen mi, orvosok mindig is az efféle jelenségeket hirdettük.

Az ADHD – az autizmushoz hasonlóan – már rég nem az a periférián lévő jelenség a pszichiátriai gyakorlatban és a kultúránkban, mint ami egykoron volt. Ma már e zavarok bárkinél megjelenhetnek. Pedig az ezt alátámasztó ismeretek – vagyis e zavarok valóságosságát bizonyító empirikus adatok –, ahogy ezt a következő fejezetekben bemutatom, gyakorlatilag nem léteznek. Ma már úgy tűnik, hogy amikor sok évvel ezelőtt a szupervizorom irodájában ültünk, egy másik korszakot éltünk.

Változnak az idők

1992. február. Egy konzulensi rendelőben ülök, amelynek falába detektívtükröt építettek.3 Mellettem egy tapasztalt családterapeuta élénken gesztikulál, előredől a székében, és együttérzéssel beszél az ülésre érkezett családdal. Szemben velünk négyen foglalnak helyet: a 13 éves Sofia, a nővére, Julieta, illetve a szüleik. A szülők erős spanyol akcentussal beszélnek. A lányok anyukájának arcán jól láthatóak a szorongás jelei. Egyik kezét Sofia térdére helyezi. A lány félrenéz, talán szégyenkezve vagy undorodva (magától vagy az anyjától?). Julieta szigorúan néz Sofiára, feltehetőleg dühös, és időnként a szemét forgatja, miközben Sofia vagy az anyjuk beszél. Az apa fizikailag is elkülönül: a széke kartávolságon kívül van a család többi tagjától. Csak akkor válaszol, ha konkrétan őt kérdezem. Helyzete némileg periferikusnak tűnik a szobában szinte izzó rokoni dinamika szempontjából. Azért vannak itt, mert Sofia nemrégiben bevett egy nagy adag gyógyszert.

Nagyon túlterheltnek érzem magam. Nem sokkal korábban kezdtem el rendelni egy gyermek- és serdülőpszichiátriai szolgálatnál. Ez az első alkalom, hogy detektívtükör előtt dolgozom. A pszichiáterképzésem eddigi időszakában sikerrel kezeltem a kórházi és a járóbetegek jelentette terhelést, egyéni pszichoterápiát tartottam, illetve közreműködtem a páciensek állapotfelmérésében és kezelésük értékelésében. De eddig még csak négyszemközti találkozókon kerültem kapcsolatba emberekkel. Szokatlan a számomra, hogy egy intenzív érzelmeket megélő család négy tagjával kell beszélgetnem. Hogyan figyeljek egyszerre mindannyiukra? Kinek kell feltennem a kérdéseket? Hogyan fogom kiértékelni a tapasztalataimat?

Mélyen lenyűgöz (és megnyugtat) a családterapeuta hozzáértése. Olyan közvetett módon teszi fel a kérdéseit, amivel eddig még nem találkoztam. Például ahelyett, hogy rögtön Sofiához szólna, először az anyját kérdezi meg, szerinte hogyan érez a lánya. Valahogy képes a család mind a négy tagjával kapcsolatot teremteni, így fokozatosan mindannyian bevonódnak a beszélgetésbe.

Nagyjából egy óra után szünetet tartunk, és átmegyünk a detektívtükör másik oldalán lévő megfigyelőhelyiségbe. Szupervizorunk, illetve egy szenior gyakornok onnan figyelték az ülést. Megbeszéljük, mi történt eddig. Beszélünk a család történetéről, a kapcsolati dinamikáról, a családi rendszer erősségeiről, illetve hogy milyen beavatkozást ajánlhatnánk nekik.

Azt tanítják, hogy a gyermekpszichiátriában az „azonosított páciens” (ez esetben Sofia) nem a terápiás erőfeszítések egyetlen – vagy akár fő – célpontja. Sofia egy kapcsolati rendszerben létezik, elsősorban is a szűk családjában. Ezért ha ezen a rendszeren dolgozunk, jobb eredményeket érhetünk el, mint ha azt próbálnánk megváltoztatni vagy kezelni, amiről úgy gondoljuk, hogy a fejében van.

A gyermekpszichiátriai osztály egy közép-londoni gyermekkórház legfelső két emeletén volt (az épületet, sok más értékes ingatlanhoz hasonlóan, azóta eladták, és mára luxuslakásokat alakítottak ki benne). A szupervizorom magas, kissé talányos, elegánsan öltözött és simára borotvált, középkorú férfi volt, egyszerre okos, energikus, de a személyiségében megbújt némi csibészség is. Roppant mód érdekelték a kulturális különbségek, és ezek összefüggései a mentális egészséggel. Éleslátás és intelligencia jellemezte, lenyűgöző mélységben látta át az emberi dinamikákat. Ezek alapján újszerű megközelítéseket alkalmazó terápiákat dolgozott ki, amelyek magával ragadó ülések alapjául szolgáltak. Az osztályon dolgoztak családterapeuták, pszichológusok, szociális munkások és gyermek-pszichoterapeuták is a pszichiáterek mellett. E szakemberek a legkülönfélébb terápiás modelleket és technikákat alkalmazták. A járóbeteg-ellátás mellett két kórházi ággyal rendelkeztünk, és tanácsokkal láttuk el a gyermekgyógyász szakembereket a kórház egyéb osztályain is.

Jól emlékszem, milyen inspirálóan hatottak rám a kórházban kidolgozott érdekes és kreatív beavatkozások. Igyekeztünk javítani a családon belüli kommunikáción; támogatói hálózatot alakítottunk ki a gyerekek körül; személyre szabott beavatkozásokkal kezeltük a konfliktusokat; reményt és biztonságot nyújtottunk. Egyes beavatkozások sikeresnek és hasznosnak bizonyultak, mások kevésbé, mellettük pedig használtunk olyan módszereket is, amelyeket ma már problematikusnak tartok. Arra viszont nem emlékszem, hogy bárki is fontosnak tartotta volna, hogy minden páciens esetében egyértelmű diagnózist állítsunk fel. A pácienseket alapvetően a beutalón szereplő fő probléma leírása alapján kategorizáltuk. Kezeltünk „viselkedési problémákat”, „étkezési zavarokat”, „önsértést”, „öngyilkossági gondolatokat”, „gyógyszer-túladagolást”, illetve időnként „pszichotikus” tüneteket. Soha senkit nem minősítettünk ADHD-snak vagy autistának, de a gyermekkori depresszió kategóriáját sem használtuk. Így tanították nekem a gyermekpszichiátriát.

Kilenc hónapig tartó ottlétem meggyőzött arról, hogy ez a nekem való orvosi szakterület. A felnőttpszichiátriai gyakorlatból azt a következtetést vontam le, hogy a pszichiáter ideje nagy részében csupán túlértékelt gyógyszerészként működik. A felnőttellátás számomra a gyógyszerfelírás, majd -cserélgetés futószalagjának tűnt. Végül a betegek már annyi tablettát szedtek, hogy elérték a pszichiáter által felírható gyógyszerek maximális mennyiségét. A betegek, akikkel a rendelőben találkoztam, számokká váltak a rendszerben, és a krónikus visszaesés örök körforgásában éltek. Hosszú éveken keresztül kezelték őket a pszichiátrián, de sokuk sohasem lett képes teljesen egyenesbe hozni az életét.

A gyermekpszichiátriának szerintem van két adománya, ami megkülönbözteti a pszichiátria egyéb szakterületeitől (sőt általában az orvoslás és az egészségügy egészétől). Az egyik a fejlődés. A legtágabb értelemben vett fejlődés koncepciója segít értékelnünk, hogy létünk folytonos mozgásban van, és az élet egyetlen előre látható jellegzetessége a változás. Amikor az ember fiatalokat kezel, hamarosan hozzászokik a testük átalakulásához, ami együtt jár az érdeklődésük, a kapcsolataik, az érzelmi mélységük megváltozásával. Ahogy telik az idő, átalakul, mit tartanak fontosnak, módosulnak az ambícióik, alvási mintázataik, társadalmi és politikai nézeteik, zenei ízlésük, szexualitásuk és így tovább. Csak azt tudom a látott fiatalokkal kapcsolatban biztonsággal előre jelezni, hogy meg fognak változni. Azt azonban senki sem tudhatja, milyen irányba – amiben van valami egészen lenyűgöző.

A másik adomány annak felismerése, hogy az élet csak a kontextussal együtt értelmezhető. A gyermekek életét befolyásoló döntések nagyobb részét nem ők hozzák, hanem a körülöttük élő, róluk gondoskodó felnőttek. Életkörülményeink egyszerre kínálnak lehetőségeket, és korlátoznak is minket. Léteznek anyagi, társas, történelmi, kulturális, kapcsolati kontextusok, és mindezek befolyásolják, hogyan értékeljük életünk történéseit. Minden kontextus hozzájárul ahhoz a keretrendszerhez, amelyben megéljük tapasztalatainkat és értelmezzük a velünk történt események jelentőségét.

Én hagyományos gyermekpszichiáternek tartom magamat. Mindig is tiszteletben tartottam a fejlődés és a kontextus fontosságát, ezáltal vagyok képes a mentális problémának tartott eseteket átlagosnak vagy rendkívülinek látni – ahelyett, hogy normálisnak vagy abnormálisnak minősíteném. Ez azt jelenti, hogy szisztematikusan és a fejlődést szem előtt tartva gondolkodom azokról a dilemmákról, amelyekkel az emberek szembesülnek életük egy pontján. Mindössze annyit tehetünk, hogy különböző szubjektív hipotéziseket állítunk fel az adott személy vagy család helyzetéről. E hipotézis természetéből aztán következtethetünk a szükséges beavatkozásokra – de azt nem tudhatjuk, valójában milyen tapasztalatokkal rendelkezik a páciens.

Amikor három évtizeddel ezelőtt beléptem a gyermekpszichiátria világába, még nagyon keveset tudtam arról, milyen messzire és mélyre érnek a mentális egészséggel foglalkozók diagnosztikus ideológiájának csápjai. Fogalmam sem volt arról, hogy a diagnosztikus ideológia (amely oly demoralizáló a felnőttpszichiátriában) a választott szakmámat is kezdi megfojtani, és magával hozza a patologizálás, a címkézés és a medikalizáció (más szóval a betegségszemlélet) kultúráját. A gyerekek egyetlen korábbi nemzedékére sem telepedett rá ennyire fiatal korban a mentálhigiénés propaganda.

Akkor még azt sem ismertem fel, hogy a gyermekpszichiátria exportálni fogja elképzeléseit a felnőttpszichiátria világába. Emiatt azok a koncepciók, amelyeket eredetileg fiatalokra dolgoztak ki (például az ADHD vagy az autizmus), egyre inkább terjednek a felnőttpszichiátriában is. Mára régen meghaladtuk a viktoriánus kor frenológiai4 elméletét és az asztrológiai táblázatokból kiolvasható sarlatánságokat. Az emberek szilárdan hiszik, hogy a pszichiátriai diagnózis és terápia fejlődése tudományos felfedezéseken alapul. Remélem, e könyv segít majd eloszlatni vagy legalábbis árnyalni ezt az elképzelést.

Manapság a gyermek- és serdülőkori mentálhigiénés ellátásból már hiányzik a fejlődési és a kontextuális megközelítés kíváncsisága és nyitottsága – helyükbe léptek a „terápiás utak”. Ahogy már az előszóban is említettem, e megközelítés szerint előbb felállítjuk a diagnózist, ami meghatározza, milyen kezelést kell alkalmaznunk. Ez az egyénített protokoll egyrészt elősegítette bizonyos terápiák, különösen a kognitív viselkedésterápia elterjedését, másrészt a gyógyszerelést is általánossá tette. Ez a gyakorlat okozza, hogy a Sofiához hasonló kamaszok családi és társas környezetének (kontextusának) megfigyelése mellékessé vált, legfeljebb akkor foglalkoznak vele, ha a gyermeket kifejezetten családterápiára utalják. E modell a páciensben látja a problémát, ha az állapota nem javul, dacára annak, hogy megkapta a diagnózis alapján megfelelőnek tartott kezelést. Ha ez történik, a páciens jó eséllyel új diagnózisokat kap majd, és ráaggatják a „terápiára nem reagál” címkét. Ilyenkor aztán egyre több és több gyógyszert írnak fel neki, a már eleve szedettek mellé.

Az emberek ma már ragaszkodnak a diagnózisaikhoz. E diagnózisok beépülnek az identitásukba, hasonlóan ahhoz, ahogy például punknak, ausztrálnak vagy Southampton FC-szurkolónak tartják magukat. Az orvostársadalom régóta azt erőlteti, hogy minden problémának megvan az oka (ez a diagnózis), és ugyanígy van technikai megoldása is – legyen az gyógyszeres vagy pszichoterápiás kezelés. A logika furcsa kicsavarásaként gyakran hallani, hogy „eddig azt hittem, velem van a baj, de kiderült, hogy az ADHD-m okozta”. Vagyis az ADHD egyszerre részét képezi az illető identitásának, ugyanakkor betölti a „valami rajtam kívüli” funkcióját is.

Úgy tűnik, mintha egy emberöltővel ezelőtt találkoztam volna először a gyermek- és serdülőpszichiátriával. Akkor még láttam benne a logikát – de ma már alig emlékszem azokra az időkre.

1 A könyvben bemutatott esetek mindegyike valós klinikai terápiákon alapul, de az adatokat megváltoztattuk a személyiségi jogok védelmében.

2 A pszichiáter olyan szakorvos, aki pszichiátriai gyógyszereket is felírhat, és a mentális problémák mellett kiterjedt ismeretekkel rendelkezik a testi egészségről is. A klinikai szakpszichológus nem orvos; pszichológusdiplomával rendelkezik, és a pszichológia klinikai alkalmazási területeire szakosodott. A pszichoterapeuta egy vagy több pszichoterápiás módszertan területén rendelkezik képzettséggel. A pszichiáterek és a pszichológusok is lehetnek pszichoterapeuták, de a pszichoterapeuták nem szükségszerűen pszichiáterek vagy pszichológusok. Számos egyéb szakma is létezik, amelyek jól működnek a mentálhigiénés ellátásban: például pszichiátriai ápolók, szociális munkások, foglalkozásterapeuták, tapasztalati szakértők és edukátorok.

3 A detektívtükör vagy detektívüveg egyik oldalról visszatükrözi a fényt, a másik oldalról átengedi, tehát ablakként működik. Ha az üveg egyik oldalán lévő helyiséget erősebben megvilágítják, mint a másikat, akkor a sötétebb szobából át lehet látni a fényesebbe, az ellenkező irányba azonban nem.

4 Frenológia: „koponyatan”. A koponya alakját az ember szellemi, lelki és erkölcsi adottságaival összefüggésbe hozó, túlhaladott elmélet. – A szerk.

Tartalom

Előszó: Találkozások a mentális betegségek járványával

1. Változó idők

2. Mit jelent a mentális egészség?

3. A pszichiátriai diagnózisok kulturális konstrukciók, nem természeti tények

4. A fogalmak kiterjesztése

5. Az ADHD megalkotása

6. Az ADHD bizonyítékokon alapuló konstrukció?

7. Az autizmus megalkotása

8. Az autizmus bizonyítékokon alapuló konstrukció?

9. Fiatalon kezdik

10. Terápia futószalagon

11. Mentális egészségügyi ipar

12. Neurodiverzitás, gender és az emberek új csoportosítása

13. Élet a „vesd össze és versengj” kultúrában

14. Gyarmati pszichiátria

15. Az érzelmek rehabilitálása

Epilógus: Változó narratíva

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

Név- és tárgymutató

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó Tönkő Vera

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Szala Boglárka

Szerkesztette Orosz Ildikó

Kézirat-előkészítő Markwarth Ágnes

Korrektor Kővári Bettina

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Tördelte Kaposvári Franciska

ISBN 978 963 633 090 3

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Crimson Text – SIL Open Font License

Jost – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License