Szöveg © Király Anikó, 2023

Borító © Szabó Vince, 2023

Belső grafika © Király Anikó, 2023

Kiadta a Menő Könyvek, a Manó Könyvek Kiadó Kft. ifjúsági könyvkiadója, az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja. 2023

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva

Felelős szerkesztő: Boczán Bea

Olvasószerkesztő: Dobos Attila

Műszaki vezető: Rácz Julianna

ISBN 978-963-584-479-1

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Kertész Boglárka

9. B

2015. 12. 20.

Miért nem szeretem a decembert

(érvelés)

Míg másoknak az adventi időszak a várakozás csodáját, a karácsony pedig a kis Jézus születésének napját jelenti (Miért mondják kis Jézusnak? Tiszta hülyeség, mármint nem lehet nagynak születni! Mármint méretben, mert Jézus nyilván nagynak született. A hittanos szerint.), addig nálunk ez a családi veszekedések ideje. Számomra az ünnepi időszak maga a földi pokol, csak éppen ördögök nélkül. Bár édesanyám szerint az apám őket is képviseli, így végső soron ez is stimmel.

És hogy miért nem szeretem a decembert?

1. Mert a karácsonyi díszeket a raktárban tároljuk, és a raktárban él Aljaska, aki vagy az Antikrisztus, vagy egy félresikerült szellemidézés során az élők világában rekedt szociopata lelkének a gazdateste.

2. Mert ekkor váltak el a szüleim. Ehhez nem kell sokat hozzátenni.

3. Mert ebben az időben járt rá egy patkány az ágyam alatt tárolt vészédességes ládikómra, és mire kiderült, hogy az csak az emeleti szomszéd házipátkánya, már az édességnek és a rágcsálónak is késő volt.

4. Mert amikor ki akartam deríteni, hogyan fér be a Mikulás a kéményen, és megvizsgáltam a füredi házunk kandallóját, akkor beszorultam, és a tűzoltóknak kellett kiszabadítani.

5. Mert úgy jöttem rá, hogy nem létezik a Mikulás, hogy apa megbotlott az álszakállban, ami a farsangi varázslójelmezem tartozéka volt, és legurult a lépcsőn. Azonnal megismertem a nyöszörgését, mert pontosan ugyanúgy nyöszörgött, amikor vakbele volt.

6. Mert apa minden évben elvisz korcsolyázni, azzal a szándékkal, hogy engem is megtanít korcsolyázni, de amint rálép a jégre, azonnal elveszíti az eszét, és Javier Fernández Lópeznek képzeli magát. Olyankor pedig megfeledkezik rólam, így aztán állok a pálya szélén, mint egy idióta, és próbálok nem meghalni egyrészt a szégyentől, másrészt magától a korcsolyázástól.

7. Mert Ida nénikém minden december elején bejglit küld, aminek olyan az íze, mintha egy zacskó mákot vagy avas diót szopogatnál némi lejárt háztartási kekszbe csavarva, másrészt ezek a bejglik megjósolják a jövőt. Általában rosszat ígérnek.

8. Mert minden nyomorult reklámban havazik, hóemberek meg hógolyók mindenfelé, de az igazság az, hogy a tél az ősz hosszabbított verziója, csak a szép, színes falevelek nélkül.

9. Mert minden évben történik valami, ami miatt a háziorvosnál, vagy a fogorvosnál is eltöltünk egy napot. Evett már a tanárnő romlott kemencés lángost? Mert én már igen? Na és törött bele a foga egy karamellás cukorkába? Nem a tejfoga, ó, nem! Az túl nagy luxus.

10. Mert azon a hülye „bolondos pulcsi” napon, amit megrendeznek a suliban, idétlen pulóverben kell megjelenni. Ezekben a kötött förmedvényekben pedig úgy festek, mint akit lehányt a karácsonyi kapitalizmus szelleme.

A bevezető érdekfeszítő, a tárgyalás alapos, a befejezés hiányzik. Mivel a téma az volt, hogy miért szeretem a decembert, az érdemjegye elégtelen.

Bartalos Ivett

1. fejezet

Van az a tévécsatorna, ahol főműsoridőben pattanásokat nyomogatnak meg eldeformálódott lábakat mutogatnak. Eme felbecsülhetetlen művészi és szórakoztató értékű adón futott az a sorozat is, ahol kényszeres gyűjtögetők tették tiszteletüket. Ezek a szerencsétlenül járt tagok telepakolják a házukat mindenféle haszontalan kacattal, mondván „az a törött lábú műanyag kerti szék meg az a fej nélküli kerti törpe még egészen biztosan jó lesz valamire”, aztán azokat kerülgetve élik szomorú életüket.

Na, a győri lakásunkhoz tartozó alagsori tároló éppen ilyen volt. Csak reménykedhettem benne, hogy az a hosszú, rózsaszín izé, ami a plafonig stócolt utazási magazinok közül kikandikált, az anya kötögető korszakából hátramaradt gombolyagnak a része, és nem egy olyan patkány farka, ami a házban lakó nénik és bácsik apró kedvencein lakmározva kapibaraméretűre hízott, természetében meg leginkább egy éhes krokodilt idézett.

A biztonság kedvéért magamhoz ragadtam a Robitól kapott esernyőmet (teszem hozzá, az évfordulónkra kapott esernyőnket, amitől akkora kérdőjel képződött a fejemben, hogy a szára az agyamat bökdöste), és mint egy mindenre elszánt őserdei felfedező, óvatosan araszolva közelítettem úti célom, a karácsonyi díszekkel telepakolt dobozok felé.

Mivel anyát nagyobb mértékben hagyta hidegen a közelgő december, mint engem, rám hárult a feladat, hogy kidekoráljam az utazási irodát. Bárcsak azt mondhatnám, hogy felnőttek módjára megbeszéltük, de igazából vérre menő Ki nevet a végén!-t játszottunk, és a vesztesre maradt a feladat.

A vereség keserű íze elöntötte a számat. Vagy a reggelire evett, minden valószínűség szerint lejárt csokipudingé. Fintorogva megráztam a fejem, majd továbbhaladtam a gyér fényben. Meghúzni nem mertem a gyanús zsinórt, mert mi van, ha tényleg egy patkány farka, ami még abban az esetben is ijesztő, ha csak egy egészen picurka patkánnyal állunk szemben, másrészt talán az a vékony valami tartotta a fölém tornyosuló tonnányi magazinkupacot.

Ez a gigászi, kétségtelenül dór stílusra hajazó papíroszlop az évek alatt akár az épület egyik fontos támpillérévé is válhatott.

Mondjuk az is igaz, hogy az idegenvezetős munkám miatt leginkább a régi építészeti csodákhoz értek, a modernek sokszor kifognak rajtam. Az meg aztán hatványozottan igaz, hogy az elkövetkezendő időszakban leginkább a karácsonyi vásárok bódéinak építészeti jegyeit tanulmányozhatom csupán. Ebben egyetlen jó dolog volt, mégpedig az, hogy az év ezen szakaszában a vastag kabátok miatt mindannyian az októberi esőktől posványos föld alól előmászó, túlméretezett hernyóknak tűntünk. Egyébként hurrá, éljen a túlárazott puncs, a megfizethetetlen szeretet, meg hogy csontig lejárom a lábam, miközben arra várok, hogy a turistáim befejezzék a „handmade” matricás ajándékok eszeveszett harácsolását.

Esküszöm, minden évben annyi vackot összevásárolnak, mintha nem csupán a rokonságnak vinnének valami apróságot, hanem el akarnák játszani a Mikulás szerepét.

És az Oscart kapja… Mari néni, amiért Miki-jelmez nélkül is hitelesen alakította a vén ajándékhozó fószert, és a szomszédság összes gyerekének vitt alkoholos shotgunt, amit egyszerű vízipisztolynak nézett.

Ha már a díjátadásnál tartunk, én is megérdemeltem volna valamit, amiért egyáltalán lemerészkedtem a raktárba. A hely kísértetiesen olyannak tűnt, mintha anya agyának rég elfeledett, szentimentális zugába tévedtem volna. Lúdbőrös közérzetemen az a Frankenstein-stílusban összevart rongybaba se segített, aki gyilkos mosollyal követte minden mozdulatomat. Aljoska, ahogy anya gyerekkorában elnevezte a saját anyukájától örökölt, szocialista gyökerekkel rendelkező izét (én nemes egyszerűséggel Aljaskának becézgettem), simán megállta volna a helyét egy gyomorforgató horrorfilmben. Pedig sok időt töltöttem a Vadkacsában, amikor még a Sátán pottyantós slozijának tűnt egy fesztivál zárókoncertje után, így aztán az ember azt gondolná, megedződtem, legalábbis ami a para helyeket illeti. És tessék! Itt van ez a  minden képzeletet felülmúló raktár, ahol ráadásul rohadt hideg is van!

Amilyen az én szerencsém, le merném fogadni, hogy életem első paranormális élményét ebben a nyomorult pincében fogom átélni. És nem az a romantikus fajta lesz, ahol egy elfeledett herceg szellemén kell segítenem, hanem a szomszédunkban százéves korában örök álomba szenderülő Rumos bácsi kedvéért kell majd betörnöm egy cukrászüzembe, mert a neve ellenére nem a valódi rumot szerette, hanem a rumaromát. Mindig tartott magánál, és reggelente a postaládák előtt vehemensen szagolgatta. Gondolom, ennek volt valamiféle előzménytörténete rendes rummal is, de örülök, hogy a titok az egyetlen tudójával együtt a sírba szállt. Nem akarom megsérteni a bácsit, isten nyugosztalja, de azért nyugosztalja csak tovább.

Miközben kikerültem egy kiselejtezett irodaszéket, észrevettem, hogy a saját leheletem, mint valamiféle misztikus, lejártpuding-szagú köd, körülöttem párolog.

Nehéz beismernem, de néha visszasírtam a nyári izzadást, amit az utóbbi években Arnolddal a Vadkacsa kempingben produkáltunk. Mármint együtt röpiztünk, semmi perverz! Bár Robi és Soma szerint, akik ugyan velünk játszottak, de nagyjából olyan gyakran jutottak labdához, mint én szabad hétvégéhez idegenvezetőként, igenis perverz, mennyire belebolondulunk a játékba. Pedig ők még csak nem is sejtik, hogy vándorkupánk is van, egy vadkacsa kempinges termosz, ami – fáj beismerni – jelenleg Arnold polcán díszelgett. De sebaj, ott a következő nyár! Persze előtte még itt van ez a lehangoló tél.

Sajnos a karácsonyi díszekkel teli doboz, ami a kifinomult „kari fiszfaszok” névre hallgatott, és amire pályáztam, egy előttem váratlanul felbukkanó kacathalom legeslegalján csücsült.

– Hát ez nagyszerű – motyogtam, miközben az esernyővel megbökdöstem a kupacot, és a fenébe is, inkább produkálhatott volna valami jelenést Rumos bácsi szelleme, akkor legalább lett volna rendes kifogásom, miért nem akartam lejönni ebbe a gyűjtögetős hangulatú raktárhelyiségbe, ami nyomokban némi elátkozott jelleget is tartalmazott. Talán hagyhattam volna valami búcsúlevelet Robinak, mielőtt lejöttem. Igazán megérdemelte volna, ha már ennyi éven keresztül kitarott mellettem, meg aztán bírtam is a képét meg úgy mindenét, és még nagyon-nagyon szívesen láttam volna, szóval végül megembereltem magam, és nekiláttam az ásatásnak.

A legfelső dobozban régi szórólapokat találtam, nagyjából abból az időből, amikor anya megnyitotta a Bogi Travelt. Igazi múltbéli relikviák voltak, se egy Facebook-, se egy Instagram-, se egy TikTok-elérhetőség nem szerepelt rajtuk. Mára ugyan agygörcsöt kapok attól, hogy az irodát rendszeresen szerepeltessem a közösségi médián, azért van hasznos oldala is a dolognak. A Bogi Travel fellendült, de olyannyira, hogy év elején sikerült nagyobb irodát nyitnunk. Persze ennek megvolt az árnyoldala is, nevezetesen az, hogy az új irodának már volt kirakata, amit fel kellett díszítenem.

A második dobozban további három dobozhoz és egy orbitális méretű pókhoz volt szerencsém. Könnyen lehet, hogy csak egy gumipók volt, de nem mertem kockáztatni, így azt a dobozt minden megbánás nélkül szélsebesen bevágtam a sarokba. Ezután következett egy zsák, amit először babzsáknak néztem, de aztán rájöttem, hogy csak egy szemeteszsák csurig tele régi zoknikkal, ami valószínűleg Ida nagynénémé (vagy mimé, mert elég homályos, milyen rokoni kapcsolat van köztünk), akit - mint valami agyrém olimpia - nagyjából négyévente, karácsonykor látok, és aki zoknibábszínházat akart nyitni. És ez még a normálisabb ötletei közé tartozott.

A harmadik dobozban nejlonszatyrokat, a negyedikben kőkorszaki telefonokat és semmihez sem való töltőkábeleket találtam, meg egy távirányítót, ami miatt anno felforgattuk az egész lakást.

Mire az utolsó dobozhoz értem, kivert a víz, de legalább kiszabadítottam a karácsonyi díszeket. Mint kiderült, sikerült belenyúlnom a sok hűhó semmiért ragacsos vödrébe, ugyanis csupán néhány napszítta csillagot, egy nem működő fényfüzért, törött üveggömböket meg a két éve karácsonyra készített, a rokonság és a barátok által „seggbögrének” keresztelt borzadály prototípusát találtam benne. Igazából cuki kézműves ajándéknak szántam, aminek leginkább két gömbre meg egy fenyőágra kellett volna hasonlítania, de valami durván félresikerülhetett a kiégetés folytán, mert végül tényleg seggre hasonlítottak a leginkább. Bár Arnold szerint sokkal inkább két… Nem, ezt inkább felejtsük el.

Ingerülten felsóhajtottam, és már azon voltam, hogy feladom, amikor megláttam, a „rendes karácsonyi fiszfaszok” dobozt. Bár nagyobb lett volna a csalódás anyában, ha egy meth-labort találok, ez a rendetlenség nem illett hozzá. Fáradtan a dobozhoz evickéltem, és felnyitottam.

– Ez az! – túrtam elégedetten a kis mikulások, rénszarvasok meg egyéb mütyürök közé, aztán a hónaljam alá csaptam a dobozt, és már éppen léptem volna ki a raktárból, amikor ismét megakadt a szemem a rózsaszín valamin, ami a folyosóról beáramló légvonat hátán hintázott.

Lövésem sincs, miért, de a kíváncsiság, bár emberhátrányban volt, mégis 1-0-ra kiütötte az undort és a félelmet. Megbabonázva odaléptem, majd egy nagyot rántottam rajta. Egyrészt megkönnyebbültem, mert nem egy patkány farka volt, másrészt felkészültem a halálra, mert ahogy a lábam elé zúdult vagy hat kilométernyi gombolyag, megingott egy csalafintán a magazinoszlopok mögé felstószolt táskahalom, és maga alá temetett.

Lehet, hogy Robinak igaza volt, amiért december környékén Bogrincsnek becézgetett, de azt be kell majd látnia, hogy mégiscsak a karácsonyi készülődés nyuvasztott ki engem.

Vagyis erre számítottam, de igazából túléltem. Vagy a pokolba kerültem, ami éppen úgy festett, mint a raktárunk.

Mielőtt nyöszörögve felkönyököltem volna, hátha mégis a mennybe jutásom volt a tét, a biztonság kedvéért elrebegtem egy gyors imát azokért a dolgokért, amikért hálás voltam az életemben: Robiért, az idegenvezetős túrák során leolvadt néhány kilóért és izmossá vált lábamért, feszesebb fenekemért, a Vadkacsa kemping mágikus újjászületéséért, a nem lejárt csokipudingért, a dinnyeízű gumicukorért, a nedves törlőkendőért, a vaskos télikabátokért, no meg persze azért, amiért anya megengedte, hogy Robi hozzánk költözzön, kicsit késleltetve a közös felnőtt életvitelünket. Mármint azt a részét, ami a számlák és egyéb izgalmas doglok megvitatását illette.

Kábán lesöpörtem magamról a táskahalmot, aminek úgy a fele, kínos, de az enyém volt. Mielőtt bárki ítélkezne felettem, ki kell jelentenem, idegenvezetőként sok táskára volt szükségem. Mert egyáltalán nem mindegy, mit viszel városnézős, és mit természetjárós kirándulásra.

A gyéren megvilágított, térdig érő szatyorlavinában nehezen különböztettem meg, melyik anyáé, melyik az enyém, de találtam köztük olyat is, ami még apáé volt, valamikor a múlt évezred végén. Az a táska öregebb volt nálam. Vén szatyor a javából!

Borzasztóan erős volt a kísértés, hogy hagyjam a fenébe az egészet, de végül győzött az angyalka énem, és rendet raktam magam után, bár biztos voltam benne, hogy anya szemére vetem majd ezt a felejthetetlen élményt. Legalábbis addig biztos voltam benne, amíg a kezembe nem akadt egy díszes bőrszütyő, amit nem tudtam hová tenni. Mármint képletesen szólva.

Kíváncsian forgattam a kezemben a díszes darabot.

– Hát te meg ki vagy?

Óvatosan kipattintottam a kapcsot, és belenéztem. Egy apró hógömböt meg egy levelet találtam benne. Ahogy megráztam a hógömböt, fehéren csillogó hóviharba került Sydney apró városa, a hógömb aljáról pedig levált egy piros bársonydobozka.

Zavartan kinyitottam. Egy eljegyzési gyűrű lapult benne. Na most…

Vagy egy ékszertolvaj vert tanyát a raktárunkban, vagy valaki lánykérést tervezett. Ettől egy egészen kicsikét bepánikoltam, tekintettel arra, hogy Robi mostanában célozgatott arra, hogy költözzünk össze. Az összeköltözést pedig a tudjuk mi követi. Nem hiszem, hogy nemet mondtam volna neki, de elsietni se akartam a dolgot. Mármint alig hagytuk el a húszat. Statisztikailag durván ráértünk, viszont érzelmileg el se tudtam volna képzelni mással az életemet. Viszont azt is számításba kellett vennünk, hogy Robi apja akár agyvérzést is kaphat, ha igent mondok. Bár Soma jelenlétével már egészen megbékélt, igaz, kellett hozzá vagy két év és jó pár durcás beszélgetés Arnolddal, velem még mindig valami gondja lehet, mert elég furcsán nézett rám a múltkor, amikor áfonyalekvár helyett majonézzel ettem a rántott camembert. Szerintem jobban esett volna neki, ha mondjuk nekifutásból a körme alá szúrom a villámat.

Pedig idén nyáron volt éppen öt éve annak, hogy összejöttünk Robival. Kaptam is tőle egy furcsa ajándékot, amit egyelőre nem igazán tudok hova tenni. Mármint mihez kezdjek egy olyan esernyővel, aminek a nyele egy vadkacsafejet formáz? Jó, értem, hogy a Vadkacsa kempingben volt az első csókunk, de ő az esernyők nagy rajongója, nem én!

Inkább sietve kihajtottam a levelet, és hunyorogva a megsárgult papírra lestem.

– Egyetlen Juditom, utazzuk be együtt a világot, ahogy mindig is terveztük, és mielőtt letelepednénk Sydney-ben, járjuk be a kedvenc helyeinket otthon! Legyen egy naplementénk a Káli-medencében, menjünk el Balatonkenesére, ahonnét Tihany szigetnek, a Balaton pedig tengernek tűnik, korcsolyázzunk a Balatonon, hajtson minket a szerelem! Vesszünk el egy adventi vásár forgatagában, és ne a forralt bor, hanem annak a tudata mámorítson minket, hogy örökre együtt leszünk. Hozzám jössz feleségül? Csókol a te Vajkod! – olvastam felvont szemöldökkel, miközben értetlenkedve gyűrögettem a levelet. – Ki a franc az a Vajk? És miért tart anya egy konkrét lánykérést a pincében?

Ha nem mászik elő a pokol bugyraiból, ahová előzőleg hajítottam, a gumipóknak hitt pók, akkor gyökeret eresztettem volna a raktárban, és pár nap múlva így is találtak volna rám: tátott szájjal, kezemben egy hógömbbe rejtett jegygyűrűvel.

De biza előmászott, és hatalmas szőrös testével, hosszú lábaival, valószínűleg bosszúra szomjazva közelített felém.

A karácsonyi díszekről megfeledkezve, sikítva rongyoltam ki a raktárból. Azt hiszem, kicsit túlzásba vihettem a toporzékolást, mert a lakók úgy álltak a lépcsőházban, mint a szurikáták, ha veszélyt észlelnek.

Levegő után kapkodva, hátamat a raktár ajtajának vetettem.

– Semmi vész, csak egy hatalmas pók volt – hebegtem, holott éreztem, hogy a rejtélyes jegygyűrű sokkal jobban ledöbbentett, mint ahogy egy orbitális méretű pók valaha is tudott volna.

Basszus, azonnal beszélnem kellett Robival!

2. fejezet

Talán azért viseltettem olyan mélyről jövő ellenszenvvel a téli ünnepek iránt, mert kétezer-valahány karácsonyán megkaptam életem leggyatrább ajándékát. Pedig volt már, hogy vadkacsás tolltartót kaptam, ami úgy festett, mint egy félresikerült taxidermiakísérlet, és Ida néném divatdiktátor korszakából lapult már szép díszdobozban egy Barbie baba fejekkel díszített hajpánt is, de a legrosszabb ajándék díj dobogójának legfelsőbb fokán mégis az szerepel, amikor anya és apa a karácsonyi ünnepi vacsorán, az ajándékbontás előtt jelentették be, hogy elválnak.

Na jó, nem voltak akkora gyökerek, hogy éppen akkor tálaljanak ki arról, mennyire nem működik úgy egy házasság, ha a feleség Győrben viszi a saját vállalkozását, míg a férj Balatonfüreden teszi ugyanezt, közben próbálnak nevelni egy elég nehéz természetű gyereket (khm… engem), meg tutira fel se fogtam volna, mi ezzel a baj, de meghallottam, ahogy valami papírok véglegesítéséről dumáltak a konyhában. Abban az időben egyetlen papír érdekelt, mégpedig az, amit az Északi-sarkra küldtem. Későn érő fajta vagyok, na! Mivel azt gondoltam, erről lehet szó, kihallgattam őket. És hohohó, hogy mennyire rosszul tettem! Ezek után a szüleim kénytelenek voltak elmagyarázni, hogy egyáltalán nem a karácsonyi kívánságlistámról volt szó, hanem válási papírokról. Így aztán gyorsabban megtudtam, mi az a válás, mint azt, hogy a Mikulás és bandája egy nagy kamu.

Hadd ne mondjam, milyen kínos volt az a karácsony, arról nem is beszélve, amikor ezek után még egy halszálka is megakadt a torkomon, így az ünnep nagy részét a sürgősségin töltöttem. Esküszöm, az a fiatal doki maga volt Jézus, nemcsak a klasszikus Obi Wan Kenobi fizimiskája miatt, hanem az istenadta türelme és kedvessége miatt is.

A fiatal dr. Jézus, aki éppen csodát tett, és kihalászta a torkomon akadt vacsora maradványát, azt hitte, emiatt bőgtem, holott azért áztattam biosóoldattal a vizsgáló rondazöld linóleumpadlóját, mert totál be voltam tojva attól, mi lesz ezek után a családommal.

Aztán amikor megvárta velem, hogy a nővérke, akit történetesen Máriának hívtak, elvégezze a papírmunkát, és még mindig sírtam, gyanús lett neki a dolog, ezért rákérdezett. Felvilágosítottam a helyzetről, ő meg együttérzőn megpaskolta a vállam, és azt mondta, neki is elváltak a szülei, de ettől csak minden jobb lett otthon, ráadásul így kétszer ünnepelte a karácsonyt és a születésnapját is. Szóval ennyit dr. Jézusról meg a boldogok a szegények dumáról…

Szó se róla, abban az évben a Jézuska tényleg kitett magáért, mert minden ajándékot megkaptam a listámról, de valahogy egyiknek se, még az annyira áhított biciklinek se tudtam örülni, mert hiányzott apa, aki az új évet már Balatonfüreden kezdte.

Hiányzott, ahogy anya kezéről is hiányzott a jegygyűrű, ami ugyan egy kicsit se hasonlított arra, amit a raktárban találtam, ez utóbbi valahogy mégis ezerszer jobban illett hozzá, mint az, amelyiket apától kapott.

Ennek tudatába, vagy a csokipudingos ételmérgezés kezdeti tüneteibe szédültem bele, nem tudom, de amikor beléptem az Árkádba, ahová Robit hívtam vésztanácskozásra, le kellett ülnöm egy pillanatra.

Lehámoztam magamról a kabátomat és az oldaltáskámra meredtem. Egy kicsit attól tartottam, hogy ha előveszem a gyűrűt, akkor anya, mint Sauron izzó szeme, rám talál az ünnepi díszbe öltözött bevásárlóközpontban. Az ilyen helyeken mindig totál beparáztam a fejem fölött himbálódzó díszek miatt. Igyekeztem kikerülni őket, hátha az egyik meglazul, aztán rám zuhan. Nem lehettek túl nehezek ezek a csillogó vackok, de amilyen szerencsém volt karácsony tájékán, tuti, úgy esett volna le, hogy szisztematikusan kiszámítja, melyik a koponyám legkönnyebben betörhető része. Nem akartam karácsonyi dísz általi halált.

Ami azt illeti, ahhoz se volt több kedvem, hogy rákérdezzek anyánál a gyűrűre. Azt is el tudtam képzelni, hogy ha megmutatom neki, akkor a legközelebbi olasz körúton beledobja a szunnyadó Etnába, amivel aztán felébreszti, és bumm, vége a világnak. Valahogy az volt az érzésem, hogy belenyúltam valamiféle titokba, ami annyira kellemetlen lesz, mint amikor darázsfészekbe dugtam a lábam egy természetjáró nyári tábor alatt, amiért elvesztettem egy kő-papír-olló meccset. Durva hely volt, szerintem ott képezték ki Magyarország leendő bűnözőzsenijeit, mindenesetre a lábfejem nem volt jó fej, és annyira beduzzadt, hogy úgy kellett ollóval levágni rólam a szandálomat. Abban a pillanatban már nem is a darazsak miatt bőgtem, hanem a virágos szandál miatt. Soha többé nem mentem táborozni. Bár apa semmi pénzért nem ismerné be, de a mai napig az a sanda gyanúm, hogy nem arra a buszra tett fel, ami a mezei nyári táborba vitt volna, hanem arra, ami egy túlélősbe tartott. Már amennyiben létezett ilyen, de amilyen kölykök ott rohangáltak… Tiszta agyrém! A véletlenül sem szilárd, de a folyékony halmazállapotra se hajazó kajákról nem is beszélve. Asszem, ott vagy öt kilót ledobtam magamról, mialatt a többi gyerek elől bujdostam, és rám nem jellemző módon kerültem a konyhát.

A tábor vezetői tutira valamiféle nyugdíjba vonult, kínzásra specializálódott ügynökök voltak.

Így visszagondolva, örülhettem, hogy a Vadkacsa kempingben nem lódarazsak meg para (Karcsi bácsival már megbékéltem) emberek, hanem csak pockok, hangyák, sima darazsak, alkalmi alkoholisták meg rossz emlékek tanyáztak. És ha már a fura helyeken tárolt dolgokról van szó: az otthoni raktárban meg egy jegygyűrű sasolt.

És ahogy az arany csecsebecsére gondoltam, kirázott a hideg. Szent csokipuding! Tiszta hülyeség ennyire kiakadni egy olyan jegygyűrűn, amit nem az én ujjamra akartak húzni, hanem az anyáméra. De mégis mi a fenének tartotta meg, ha visszautasította azt a Vajkot? Visszautasította egyáltalán? Mi van, ha az anyám kettős életet él Sidney-ben ezzel a Vajkkal, és van két csodás napbarnított, szörfös ausztrál gyereke, akik úgy festenek fürdőnadrágban, mint a modellek, és bűn télikabáttal eltakarni a csodás testüket? Tuti, valami menő uniszex nevük van, mint például Jamie és Charlie. Amikor én még nagyban leszokóban voltam a biliről, addigra azok már tízméteres hullámokon lovagoltak, delfinekkel a háttérben, a parton meg bikinis szépségkirálynők várták őket aranyserlegekkel a kezükben.

Mielőtt a biztonsági őr félreértette volna az idegbajos, táskaszorongatós testbeszédem, és a pofazacskóm az Árkád csempéjére nyomta volna, gyorsan felpattantam, és a KFC felé vettem az irányt. Mint ebédidőben általában, az ételes szekció most is dugig volt emberekkel, de mindig itt találkoztunk Robival, mert ez volt az egyetlen szakrális helye a fiúmnak, ahol télen is hozzájutott főtt kukoricához. Mire odaértem, már három lerágott kukoricacsutka hevert a tálcáján, és a negyediken dolgozott. Fogalmam sem volt, hová tudott annyi kukoricát eltüntetni, de ha erről a kajáról volt szó, akkor a gyomra egyszerűen átalakult fekete lyukká. Amikor először aludtunk egy ágyban, azt álmodtam, hogy egy hatalmas kukoricacső mellett szunnyadtam el, ami nem is volt annyira vészes, de amikor elkezdett kipattogni, mint a mikrós popcorn, sírva riadtam fel.

Egyelőre azonban Robi megmaradt annak a szeplős, langaléta, közösségi médiát megszállottan kerülő fiúnak, akinek megismertem azon a régi nyáron. Mondjuk, volt egy időszak, amikor megpróbált szakállat növeszteni, de arról nem beszélünk. Egyrészt azért, mert az idő alatt úgy festett a felső ajka, mint egy rosszul gyantázott vörös macska farka, másrészt Arnold úgy vetett véget a bajuszkorszaknak, hogy míg Robi aludt, testvéri szeretetből leborotválta a silány bajuszát. És ha már arra járt, akkor térdig a lábait is. Szegény azóta nem merte Arnold közelében lehunyni a szemét. Mondjuk, nem is csodálom, mert vagy egy hónapig úgy nézett ki, mint aki narancssárgás boxeralsót visel. Valahol a telefonom mélyén volt is róla egy fotóm, persze, erről Robinak nem kellett tudnia.

– Nem fogod elhinni! – dobtam le magam mellé, mire kirepült a kezéből a kukorica, és egyenesen a szomszéd asztalnál búskomoran csirkeszárnyat rágcsáló férfi tálcáján landolt. Gondolom, ő is most tudta meg, hogy az anyját nemcsak az apja akarta eljegyezni, hanem egy fura nevű arc is, mert mielőtt Robi visszakérte volna a kukoricát, egykedvűen beleharapott.

Robi egészen elszontyolodva pislogott rám.

– Most kibillentettél a lelki egyensúlyomból.

– Még szerencse, hogy nekem eleve nem volt ilyenem, mert most úgy kibillentem volna belőle, hogy talán túl se élem!

Robi aggódva pillantott rám.

– Mi történt? – kérdezte együttérzőn, nekem meg egy egészen kicsikét lelkiismeret-furdalásom is lett, amiért ennyire ráijesztettem. Gondolom, megszokta már, hogy a problémáimat hólapáttal zúdítom rá, és mégis össze akar költözni velem. Talán szereti az extrém sportokat, csak bungee jumping helyett ő így hajszolja az adrenalint. A fene érti a férfiakat! Meg a szülőket!

– Anyát eljegyezték – bukott ki belőlem, Robi szemöldöke pedig a magasba szaladt.

– Várjunk, akkor most mégis jár azzal a marketinges alakkal? És mikor lett ilyen komoly a dolog? – kérdezte zavartan, miközben a tálcáján maradt kukoricaszemekből pici tornyot épített. Mostanában gyakran csinálta ezt. Mármint nem hordott magával mindenfelé kukoricaszemeket, hogy aztán felhúzza belőlük a pisai ferde kukoricatornyot, de amióta letette a fényképezőgépét, hogy helyette a nagyapja régi polaroid gépével fotózzon, mert idézem: „a teste és a lelke egészével a világra kell hangolódnia, hogy megtalálja a tökéletesen életvidám és a tökéletesen elgyötört arcokat a  december végén esedékes kiállításra, ahol fiatal tehetségek fotóit mutatják be, és ehhez nem kattoghat szanaszét, hanem alaposan át kell gondolnia, mit fotóz le, ezért használja a polaroidot”, nos, valamivel le kellett foglalnia a kezét, és ez gyakorta fel sem tűnt neki. – Úgy érzem, lemaradtam valamiről, pedig kifejezetten érdekes anyukád szerelmi élete.

– Arnold éppen ezt mondta a múltkor – jegyeztem meg. – Le se tagadhatnátok egymást.

– Pedig sokszor szeretném – húzta el a száját. – Most is valami titokzatos projektbe kezdett, amit a nagy újjászületésnek hív. Előre rettegek. Bár Judit szerelmi életéről elég jó meglátásai vannak.

Felvont szemöldökkel vizslattam Robit, aki ártatlanul meredt rám. Ismertem ezt az arckifejezését. Akkor öltötte magára, amikor el akar kerülni valamilyen témát. Biztos voltam benne, hogy ez éppen olyan, ezért rákérdeztem.

– Amúgy sokszor beszéltek egymással anya szerelmi életéről?

– Nem?

– Most kérdezed?

Robi elszánt fészkelődésbe kezdett a székén, és beletúrt vörös hajkoronájába. Ujjai nyomán nemcsak muris, de még kukoricás is lett a haja. Elmosolyodtam. Mindig megnyugtatott a jelenléte. Úgy működött, mint egy stresszoldó labda, néha még azt is engedte, hogy ténylegesen gyűrögessem az arcát. Mielőtt anyánál érdeklődtem volna a jegygyűrűről, ami Ms. Felejtsük el a múltban történt dolgokat ismerve nem lett volna egy kellemes beszélgetés, jó ötletnek tűnt előtte Robival beszélni, akiben mindig megbízhattam, és aki a kedvemért Győrbe költözött, és innen utazott mindenfelé az országban, hogy esküvőket örökítsen meg. Annyira jól sikerültek a fotók, amiket apa és Zita esküvőjén készített, hogy hamar híre ment az ország potenciális menyasszony köreiben. Mire észbe kapott, alig volt szabadideje. Arra mondjuk szakított időt, hogy eljöjjön velem néhány Bogi Traveles útra, és csodás pillanatképeket készítsen, amiket aztán felhasználtunk az utazási iroda weboldalán.

Nem hiszem, hogy bírtam volna nélküle a felnőttesdit, s noha már rég volt az első csókunk, az azt követő összes legalább olyan fantasztikus volt. A párkapcsolatokban előforduló egyéb tevékenységekről nem is beszélve.

– Mi számít soknak? – kérdezte végül. – Mert nagyjából hetente egyszer sikerül Arnolddal beszélnem, és olyankor, azon kívül, hogy sosem felejti el megemlíteni, hogy soha többé ne próbálkozzak arcszőrnövesztéssel, mindig megérdeklődi, hogy anyukád döntött-e már a Marketinges Márk és a Biztosítós Balázs között.

– Nem is ez a nevük.

– Magunk közt így hívjuk őket – legyintett Robi, mintha nem egy létező ember érzelmeiről lenne szó, hanem egy szappanopera szereplőiről.

Mondjuk az igazsághoz az is hozzátartozik, hogy ha az asztalon heverő lerágott kukoricacsövek egyikét a fülembe nyomnák, akkor se tudnám megmondani, mi a nevük. Persze én nem költöttem hozzájuk keresztneveket, bennem egyszerűen a marketingesként meg a biztosítósként éltek.

Anya valahogy sosem beszélt arról, hogy apa után szeretne-e még randizni, esetleg újból megházasodni, sőt, igazából más érzelmekről se nagyon dumált. A marketingessel eltöltött vacsorája is csak véletlenül jutott el a fülembe, amikor másnap reggeli közben haláli nyugalommal vajazgatta a kenyerét, és kikottyantotta, hogy nem érti, mások miért annyira izgatottak az első randin. Bezzeg engem állandóan arról faggatott, mikor költözöm majd össze Robival.

– Egyáltalán miért beszéltek Arnolddal mások szerelmi életéről?

– Mert mindkettőnké rendben van – vágta rá. – Anyukádé meg elég zavaros, és most őszintén: szerinted érdekes olyanról beszélni, amiben nincs dráma?

– Ha dráma kell, akkor ezt lessed meg! – mondtam, miközben előhúztam a táskámból a raktárban talált zavart az erőben. – Ma reggel, amikor a díszek után kutattam, és közben majdnem felfalt egy orbitális pók, ezt találtam.

Robi tálcája mellé csúsztattam a hógömböt, a gyűrűt és a levelet. Miközben a rövid üzenetet olvasta, fél kézzel az ékszeres dobozt nyitogatta.

– Mi van, ha a marketingesnek vagy a biztosítósnak Vajk a neve?

– Nem hiszem – ráncoltam a homlokom. Eszembe jutott Marketinges Márk belőtt haja és Biztosítós Balázs hózentrógere. Valahogy egyikük se tűnt túl „vajkosnak”. Bár ki tűnt annak? Melyik szülő adta ebben a „mátés” világban a Vajk nevet a gyerekének?

Végigsimítottam a levélen.

– Nézd, milyen sárgás a papír, és a ragasztó, amivel a hógömböt az ékszeres doboz tetejére ragasztották, száraz darabokban jön le róla. Ez a lánykérés nem mostanában volt.

– Akkor miért is aggódunk miatta?

Imádtam, amikor Robi mindenféle, bennem pánikot keltő eseményt közös tevékenységként kezelt. Mikor fizetjük be a telefonszámládat? Mikor megyünk fogorvoshoz? Mikor megyünk női orvoshoz? És tényleg ott volt velem mindig, amikor szükségem volt rá. Bár szabadúszó fotósként meg is tehette, főleg most, tél elején, amikor az esküvők ritkák voltak, mint Samu fogai.

– Aggódunk, mert anya kezét nemcsak apa kérte meg, hanem valaki más is.

Robi eltűnődve megrázta a hógömböt.

– Ha jól tudom, anya kezét ketten is megkérték apa előtt.

– De ő Viola! Még azután is úgy néz ki, mint egy filmcsillag, hogy fel kellett nevelnie Arnoldot, ami nem lehetett piskóta.

Robi egyetértőn biccentett.

– Az már igaz – mondta, majd még egyszer hóviharba kényszerítette a Sydney-i Operaházat. – Talán csak egy iskolai darab kelléke.

Türelmetlenül a KFC fényeiben sziporkázó gyűrűre böktem.

– Egyrészt a gyűrű elég drágának tűnik, másrészt anya gimis korában nem a színjátszó csoport, hanem a vívócsapat tagja volt.

Robi felhorkantott.

– Így már minden világos. Tudhattam volna, hogy valami olyan tanítás utáni elfoglaltsága volt, amiben kardok vannak.

– Na, igen – sóhajtottam. – Anya kemény személyiség. Szerintem, ha tehetné, legszívesebben most is elővenné a párbajtőrét, aztán jól megbökdösné azokat, akik idegesítik. Ő inkább a tettek embere. Nem sokat beszél érzelmekről. A múltkor is elment randira, és csak úgy felhozta reggeli közben, mintha egy randi nem lenne fontos dolog az ő korában. Aztán nem is mondta, milyen volt.

– Egyrészt irigyellek, mert Arnold minden somás randijáról beszámol, sőt anya is ezt teszi, ha elmegy valahová apával, úgyhogy gondolom, ezt tőle örökölte, másrészt, tekintettel anyukád vívós gyakorlatára, ezt az „ő korában” dolgot inkább hanyagold.

Durcásan felsóhajtottam.

– De mi anyával egy csapat vagyunk! – erősködtem. – Mindent elmondok neki.

– Akkor talán ez zavar téged annyira – állapította meg Robi. – Hogy nem mesélt neked erről a bizonyos Vajkról.

– Lehet – ismertem be kelletlenül, majd vágyakozva lestem a körülöttem suhanó, kajával megpakolt piros tálcák után. Mostanában nem tudtam eldönteni, hogy azért vagyok állandóan éhes, mert ez az alapbeállításom, vagy azért, mert sokat gyalogolok az idegenvezetős túráim alatt. Bár ez utóbbi miatt rendesen megizmosodtak a lábaim, igaz, a gyomrom is, a kis megátalkodott, egyre követelőzőbb volt. Mint a húgyhólyag abban az idétlen reklámban, csak az én gyomrom nem arra ösztönzött, hogy ne igyak annyi kávét, hanem arra, hogy egyek még többet. – Asszem, eljött a táplálkozás ideje.

– Bizony a reggeli már elmúlt.

– És az is lejárt csokipuding volt.

Robi nevetve megrázta a fejét.

– Úgy tűnik, rossz ügyben nyomoztál. Ahelyett, hogy kiderítetted volna a csokipuding lejárti dátumát, egy rég elfeledett jegygyűrű miatt aggodalmaskodtál. Tedd csak el, aztán kérdezd meg róla Juditot. Biztosan elmeséli.

Robi könnyedén bezárta az ékszeres dobozt, de én nem tudtam ilyen könnyedén magam mögött hagyni a dolgot. Volt egy furcsa érzésem ezzel az egésszel kapcsolatban, ami talán a hátborzongató, halálközeli raktárélményem utóíze volt, mégis azzal a gyanúval tápászkodtam fel az asztaltól, hogy valami készül. Mint amikor az ember túl sok gumicukrot eszik egyszerre: először jön a nagy dugulás, aztán az áldott vécéidő, minekutána úgy érzed, a lelked néhány pillanatra elhagyja a tested, pedig korántsem olyan magasztos dolgok távoznak belőled.

– Megyek, hozok valami kaját, és hozok neked még egy kukoricát, hogy visszabillentsem a lelki egyensúlyod.

Robi megpöccintette az orrom.

– Te vagy a legjobb, Bogrincs!

– Nem elég, hogy az öcsém Bugyinak hív – csattantam fel drámaian. – Még te is ezzel a Bogrinccsel jössz. Ha így hívsz, nem biztos, hogy lesz kukorica!

– De ha egyszer olyan kis morcos vagy karácsony közeledtével. Azért remélem, karácsonykor nem írsz listát azokról a dolgokról, amiket nem akarsz csinálni!

– Ilyen közel állok hozzá! – csíptem össze egy szem kukoricát az ujjaim közt, demonstrálva a helyzet komolyságát.

– Amúgy, hogy tetszik az esernyő, amit adtam? – kérdezte Robi szokatlanul simlis tekintettel az arcán.

– Ö… – nyögtem ki zavartan, miközben végigsimítottam a szoros hajfonatomon. Ilyen esetekre nem volt rossz, hogy megnövesztettem a hajam. Legalább volt mit markolásznom, ha már jó kifogás nem akadt a kezembe arról, miért hevert az ernyő valahol a raktárunk mélyén. – Igazán pöpec.

Az étterem faláról ránk vigyorgó, az USA 15. tagállamából származó, rántott csirkés bátyó bajuszára mondom, most komolyan az hagyta el a szám, hogy pöpec?

Végül inkább feltápászkodtam, és csak rendesen felpakolt tálcával telepedtem le ismét az asztalnál, amitől mindjárt szebbnek láttam az előttem csilingelő ünnepeket. Főleg azért, mert amíg leróttam a kajakört, Robi szépen elpakolta a gyűrűt meg a tartozékait, és az ajándék esernyőről is leakadt. Persze ez a csodás hangulat csak addig tartott, amíg meg nem csörrent a telefonom. Apa higiéniai szempontból kiválóan időzített, mert még nem voltak zsírosak az ujjaim a csirkétől, így aztán nem kellett undorítóan összetaperolnom a kijelzőt, ahogy Samu előszeretettel összetaperolta a Vadkacsa recepciójának az ablakait.

– Bogi, azonnal Balatonfüredre kell jönnöd! Vészhelyzet van!

Valószínűleg rendesen lesápadhattam, mert Robi félretette a kukoricáját, és kérdőn nézett rám. Mielőtt kirohantunk volna az Árkádból, arra gondoltam, hogy azért az ilyen pillanatokban tényleg jó, ha az embernek nincs lelki egyensúlya.