YUME KITASEI

VÁNDORLÓ CSILLAGOK

Yume Kitasei: The Deep Sky

Copyright © 2023 by Yume Kitasei

Hungarian translation © Farkas Veronika, 2024

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Yume Kitasei: The Deep Sky

Flatiron Books, New York, 2023

Fordította: Farkas Veronika

ISBN: 978 963 598 359 9 (epub)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót tervezte: Hegyi Péter

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Takács Gábor

Korrektor: Kővári Bettina, Friedrich Zoltán

Tördelő: Tót Barbara

Műfaj: science fiction

Anyámnak,

aki megtanított arra, hogyan kell írni

A napok, s hónapok az örökkévalóság vándorai, de vándor a régi és új év is. Van, ki hajón él, s olyan is, ki ló kantárját igazítja, úgy várja öregségét. Mind vándorok ők, s otthonuk ott van, hová a sors veti őket. Sok volt a régiek közt is, ki útközben halt meg. Ki tudja, mikor, engem is hívni kezdtek a felhők, csalogatott a szél.

– Keskeny út északra, Macuo Basó

(Kolozsi Kiss Eszter fordítása)

ELSŐ FEJEZET

A PHOENIX * 3980 CIKLUSSAL A KILÖVÉS UTÁN, B MŰSZAK

Asuka elég sok körülményt nem vett figyelembe, amikor beleegyezett, hogy átkel egyik naprendszerből a másikba. Pontosabban nem volt hajlandó figyelembe venni ezeket. Például hogy mennyire hiányzik majd neki az érzés, amikor a hátán fekhet a csiklandós füvön, orrában a nyirkos föld illatával, miközben a valódi, azúrkék égbolt felé nyújtogatja az ujjait. Vagy hogy annyira hiányozni fog neki a bátyja, hogy néha még ilyen sok idő elteltével is össze fog szorulni tőle a gyomra (az anyja viszont nem hiányzott neki). És abba sem gondolt bele, hogy tényleg egy űrhajó lakógyűrűje körül, mókusként futkározva akarja-e tölteni élete hátralévő részét, Lala Williams elvesztett fúróját keresve.

Az jelentette a legnagyobb problémát, hogy Lala elvesztett fúrója akárhol lehetett. Lala csak annyit tudott mondani róla, hogy piros fogantyúja volt, és hogy talán Sam kérte kölcsön, amikor egy polcrendszert akart megjavítani a C mezőgazdasági modulban. De Asuka nem találta a növények és a hummuszos tálcák között, és Sam esküdözött, hogy aztán Red kérte tőle kölcsön. Red úgy emlékezett, hogy egy szellőzőrendszeri problémát oldott meg vele, majd visszavitte a robotkarbantartó műhelybe. Ahol viszont a szerszámnak se híre, se hamva nem volt.

Asuka sétatempóra lassított.

Az a hátulütője annak, ha az ember igent mond az első (és valószínűleg egyetlen) egyirányú, egy új világ benépesítésére indított csillagközi utazásra, hogy útközben már nem gondolhatja meg magát.

Viszont legalább a DKV, a Digitálisan Kiterjesztett Valóság a rendelkezésére állt, aminek köszönhetően soha nem kellett semmi olyasmire gondolnia, amire nem akart. A Földön még esetlen sisakokra volt szükségük a használatához, de indulás előtt a legénység minden tagjának beültettek egy csipet a halántékába, ami egyenesen az agyukban jelenítette meg az alternatív valóságot.

Úgyhogy ahelyett, hogy az űrhajóban mászkált volna, Asuka egy kitaposott erdei ösvényen sétált, ami alól egyáltalán nem látszott ki a folyosó fémpadlója. A fény lágyan, olajzölden hullámzott körülötte. A lány kopott farmert és egy kifakult Del Mar Egzotikus Madármenhelye feliratú pólót viselt. A távolból egy erdei fülemülerigó köszöntötte, majd búcsúzott tőle trillázva. Pasztellszínű árnyékok vették körül, és szinte érezte a fenyők eső utáni illatát. Szinte. És nem kellett idegesítő köveket sem kerülgetnie az ösvényen. Már egy hete kitörölte őket, amikor megbotlott egy nagyobb kavicsban, ami ott se volt.

A Phoenix legénységének többi tagjával együtt ő is a DKV-val nőtt fel, és profin tudta módosítgatni, még ha az űrhajón használt rendszernek az alapjait egy szakember is tervezte, kifejezetten őrá szabva – a Föld hőseinek mindenből a legjobb járt.

– Alpha – szólalt meg most hangosan, mintha valaha is szükség lett volna rá, hogy külön megidézze a hajó mindenütt jelen lévő MI-jét.

Asuka. Alpha hangja, ami csak az ő fülében szólalt meg, hallhatatlan maradt az ösvény közepén flörtölő két nő számára. Túlságosan belemerültek az évődésbe ahhoz, hogy félrehúzódjanak előle, így Asuka összeszorított foggal, elnézést kérve átpréselte magát mellettük. Közben alaposan beütötte a könyökét egy kiálló ágba – egy vízvezetékbe vagy valami ilyesmibe a DKV valósága mögött. Emiatt tudta a DKV messze felülmúlni a piac többi virtuálisan kiterjesztett valóságát: az adott környezet teljes felületét képes volt valami mással beborítani. Ami nagyon jól jön, ha az embert évtizedekre egy kis űrhajóba zárják.

– Elegem van Lala Williams fúrójának keresgéléséből. Nincs valami más feladatod számomra? – kérdezte Alphától. A szeme sarkából észrevett egy kék villanást az ágak között, és megállt, hogy megnézze. Gyerekkorában éppen úgy imádta a madarakat, ahogy a vele egykorúak a dinoszauruszokat, és az összes zsebpénzét arra spórolgatta, hogy venni tudjon egy vörösbegyet a DKV-jába. Most, hogy már felnőtt, a DKV-ját felszerelte a RealBirds teljes katalógusával, de még így sem unt rá soha arra a lelkesítő élményre, amikor sikerült kiszúrnia egy hím mexikói kékmadár égszínű mellényét egy fatörzsön.

Átállítom a státuszodat „rendelkezésre álló”-ra. Áthelyezhetem a jelenlegi feladatodat a „lezárt” kategóriába?

– Helyezd át inkább a „feladom” kategóriába – javasolta a lány. – Az a fúró átesett egy másik dimenzióba.

Bár ez elméletileg nem kizárható, elég valószínűtlennek tűnik.

Asuka már éppen vissza akart vágni, amikor a látótere bal szélén megjelent a kapitány üzenete. Tartalék. Legyél a KZSM-ben öt perccel ezelőtt.

A KZSM a külső zsilipmodult jelentette. Vagyis ki akarják küldeni egy űrsétára.

Asuka szavakat formált a kezével, több ingerült választ is megfogalmazva, majd kitörölve, mint például hogy akkor öt perccel ezelőtt kellett volna szólnod, és sajnálom, de más dolgom van, továbbá menj a jó édes űrbe. Végül megállapodott annál, hogy igenis, kapitány. Nem rajongott az űrsétákért.

A Phoenix legénységének másik hetvenkilenc tagjával ellentétben Asuka tartalék volt, ami azt jelentette, hogy nem kapott konkrét beosztást. Azokkal a feladatokkal bízták meg, amelyeket aktuálisan el kellett végezni, és még így is hálás lehetett, hogy éppen csak megütötte a mércét a hajóra kerüléshez. Nem az volt a dolga, mint ahogy arra McMahon kapitány rendszeresen emlékeztette, hogy megkérdőjelezze az utasításokat vagy a saját helyzetét a hajó klausztrofóbiásan zsúfolt közösségében.

Asuka két hajókarbantartót talált az erdő közepén Jing Jüe elsőtiszt társaságában, egy öreg kunyhó és egy deszkából készült melléképület között, amelyek az űrhajó zsilipkamráit rejtették. A zsilipkamrák a gyűrű elülső és hátsó részébe nyíltak. A tisztás egyik oldalán súlyos fekete szkafanderek lógtak két fenyő között kifeszített ruhaszárító kötélen.

Jing Jüe magas volt, tökéletes formájú szemöldökkel és hosszúkás arccal, ami folyamatosan meglepettnek tűnt. A haját rövidre vágva hordta. A házirend nem írta elő a katonás frizurát, az mégis elég népszerűnek számított a legénység körében. Praktikusnak bizonyult az űrben. Asuka inkább megnövesztette a haját, és sokat ugratták azzal, hogy mennyire lázadó.

Katet, az egyik ausztrál küldöttet már el is kezdték beöltöztetni. Világoskék szeme tökéletes szeplőkkel és lenyűgöző mértékű belülről fakadó önbizalommal egészült ki.

– Nézzétek, ki tisztelte meg köreinket – mondta Kat minden rosszindulat nélkül. – Susie. Még éppen időben ideértél, hogy végignézhesd az utolsó űrsétámat.

– Az utolsót?

– A következő ciklusban jelenésem lesz az orvosiban.

Vagyis inszemináción fog átesni. A legénység minden tagjának vállalnia kellett egy gyermek kihordását a küldetés részeként. Miután teherbe esik, Kat már nem lesz alkalmas űrsétára.

– Nem biztos, hogy elsőre sikerül – figyelmeztette Asuka. Neki nem sikerült elsőre.

– Dehogynem – billegtette meg a szempilláját Kat önelégülten. – Az édesanyám négy gyereket szült, és minden egyes alkalommal olyan könnyen ment neki, mint a karikacsapás. Úgy is fogalmazhatnánk, hogy az egyik legfőbb erősségem a termékenység. A másik, hogy fejben többismeretlenes egyenleteket tudok megoldani, a harmadik pedig a fantasztikus bicepszem – feszítette meg csupasz karját és kacsintott az egyik segítőjére, aki a szkafandert próbálta éppen felhúzni rá.

– Ó, eddig azt hittem, hogy a szépen fejlett egód – felelte Asuka, igyekezve, hogy könnyed maradjon a hangja, de úgy bugyogott fel benne az ingerültség, mint a feltoluló epe.

Kat elnevette magát.

– Minden rendben, Susie? – lépett oda hozzájuk Jing Jüe. Ő nyolc hónapos terhes volt, ikreket várt, ennek ellenére szükségét érezte, hogy ő érdeklődjön Asuka jólléte felől.

– Mi a feladat? – kérdezte a lány, miközben levetkőzött, majd maga elé nyújtotta a karját, utána a lábát is, hogy a többiek belepasszírozhassák egy extra kicsi szkafanderbe.

– Észrevettünk valamit a hajótörzs oldalán, az északi negyed H–18-nál – válaszolta Jing Jüe.

– Hogy érted, hogy „valamit”?

Miután a küldetésük első tíz évét hibernációban töltötték, tizenegy hónappal ezelőtt a kihalt mélyűrben ébredtek, a terveknek megfelelően, fényévekre mindentől. A háttérsugárzás, a kozmikus sugarak, a csillagpor és a változatos törmelékek folyamatosan veszélyt jelentettek rájuk a szédítő sebességük miatt. A hajót sugárbiztos szélvédővel, orrpajzzsal, mágneses mezővel és előrejelző rendszerrel szerelték fel, hogy megvédjék őket. Továbbá egy egész robot- és drónhadsereggel látták el a küldetést, melynek tagjai a lehető leggyorsabban korrigálták az összes meghibásodást. Azonban szó szerint felderítetlen területeken jártak. A legtávolabbi pont, ahova az emberek ezt megelőzően eljutottak, a Jupiter volt, úgyhogy senki sem tudta igazán, mi várja majd őket idekint.

– Valami beazonosíthatatlant. A kamerafelvételekből nem tudtuk megállapítani, hogy mi lehet. Úgy néz ki, mint egy árnyék vagy egy maszatfolt. Akkor se jutottunk többre, amikor Yaz odaküldött egy robotot. Szóval a kapitány azt akarja, hogy te és Kat személyesen menjetek oda, és vizsgáljátok meg au naturel szemmel.

Asuka észrevette, hogy Jing Jüe frusztráltan forgatja a szemét. Valamiért nem jöttek ki a kapitánnyal. Ez nagyban közrejátszott abban, hogy Asuka kifejezetten kedvelte Jing Jüét.

– És… mesterségesnek tűnik? – Úgy értette, földön kívüli lények művének.

Kat felnevetett.

– Túl sok tudományos-fantasztikus regényt olvastál. Szó szerint a semmi közepén vagyunk.

Jing Jüe átnyújtotta Asukának a súlyos csizmáját.

Hé! Mi ez a késlekedés? Most nincs idő a fecsegésre! – jelentek meg előttük a kapitány szavai. Bár rendszeresen elismételte magában, hogy őt nem érdekli McMahon kapitány véleménye – akit amúgy csak Beckyként emlegettek, és egyidős volt a többiekkel a hajón –, Asuka érezte, ahogy összeszorul a gyomra.

Csak a protokollnak megfelelően járunk el, válaszolta Jing Jüe. Majd fennhangon hozzátett valamit mandarinul, amit csak az ő fülüknek szánt, a fordítás pedig megjelent azok előtt, akik nem értették: „Időnként te is kipróbálhatnád.”

A segédek egyike felkuncogott.

– Ne mozogj – mondta valaki, és a sisak leereszkedett Asuka fejére. Érezte, ahogy a többiek a hátára erősítik a súlyos oxigénpalackot.

– Melyikőtöknél lesz a szerszámkészlet? – kérdezte Jing Jüe, miközben leakasztott egy dobozt az egyik öreg gerendáról.

Asuka érte nyúlt, de Kat megelőzte.

– Nekem hosszabb a karom – magyarázta. – Te előbb-utóbb el fogod ejteni, és akkor egészen hazáig kristálykönnyeket sírsz majd.

– Oké – felelte Jing Jüe. – De Asuka lesz a küldetésvezető.

Asuka elfojtott egy frusztrált nyögést, miközben felcsatolták Kat mellkasára a készletet. Kat soha nem hallgatott rá.

– Útra készek – jelentette be a másik segítő.

– Alpha, utolsó ellenőrzés? – mondta Jing Jüe.

Asuka és Kat engedelmesen felemelték a karjukat. A hajó MI-je hagyományos értelemben véve nem látta a fedélzetet, de érzékelte a nanocsipeket a rajtuk lévő ruhákban, és meg tudta állapítani, hogy a szkafander elemei megfelelően csatlakoznak-e egymáshoz.

Minden szabályosnak tűnik.

– Akkor jó. Mindenki hagyja el a zsilipmodult!

Jing Jüe még egyszer, utoljára végignézett rajtuk.

Legyetek óvatosak odakint, üzente Alpha. Veszélyes lehet.

A kabinajtó kinyílt, és feltárult egy hideg, fehér fémfalú kamra, a másik végén egy újabb, vastag üvegablakokkal ellátott ajtóval. Miután beléptek, a DKV eltűnt. A rendszer a hajón kívül nem működött.

Türelmetlenül várakoztak, miközben a levegő sziszegve eltűnt a zsilipkamrából. A helyiség szűkössége miatt Asuka rákényszerült, hogy közvetlen közelről bámulja Kat szkafanderének hátát.

– Úgy hallom, a csendes-óceáni helyzet kezd kiéleződni – jegyezte meg Kat.

– Igen – helyeselt Asuka, bár nem tudta pontosan, miről is beszél az ausztrál lány. Valószínűleg az országok közötti szokásos villongásokról. Mármint a Kína és az Egyesült Államok közöttiekről. Nem követte annyira a híreket, amennyire kötelességének tartotta volna, de ezt semmiképpen nem szándékozott elárulni a társának.

– Anyukád még mindig Tokióban él? – kérdezte az ausztrál lány.

– Elképzelhető – válaszolta Asuka olyan hangon, mint akit ez egyáltalán nem izgat. Fogalma sem volt, hol lehet éppen az anyja, és túlságosan fájt volna erre gondolnia.

– Ezt hogy érted? Nem szoktatok beszélgetni?

– Nem.

– Azt hittem, jóban vagytok.

– Pedig nem.

Kat minden tőle telhetőt elkövetett, mégsem sikerült hátrafordulnia a szűk kamrában, hogy Asukára nézzen. Kénytelen volt megelégedni azzal, hogy a mennyezet felé fordítsa a vizorját.

– Miért…

– Témát válthatnánk, kérlek?

– Hát jó. Bocs.

Kat megmarkolta az ajtóhoz erősített tárcsát, arra várva, hogy a lámpa zöldre váltson.

– Képzeld, eltörtem a macskámat – jegyezte meg halkan, mintegy engesztelésképpen. A saját fájdalmát ajánlotta Asukáéért. Csakhogy ő a végtelenül visszataszító, rózsaszín kerámiamacskájáról beszélt.

– Ezt annyira… sajnálom?

– Tudom. Én is. – Kat hangja elcsuklott, mintha mindjárt elsírná magát. Ő komolyan beszélt. – Megpróbáltam megjavítani, de csak még rosszabb lett. Folyamatosan azon gondolkozom, hogyan szerezhetnék egy másikat, érted? Mert soha nem fogunk hazamenni.

Az ajtón lévő hatszögletű lámpa zöldre váltott, és Kat elforgatta a tárcsát.

– Mindegy. Ha az a valami odakint tényleg földön kívüli eredetű, akkor én leszek az első, aki meglátja. Próbáld tartani velem a tempót, Susie.

Asuka egy olyan késztetéstől hajtva, amit utána élete végéig bánt, azt felelte:

– Versenyezzünk!

MÁSODIK FEJEZET

A PHOENIX * 3980 CIKLUSSAL A KILÖVÉS UTÁN, B MŰSZAK

Kiléptek a zsilipkamrából a hajó tatja felé néző fémállványzatra, és a kis fejlámpáik felkapcsolódtak. A nap és a többi csillag távolsága miatt a Phoenixnek nem volt világos oldala, csak sötét. Emiatt mindennél hidegebbnek tűnt, bár a hőmérsékletét valójában nem érezték.

Asuka leginkább a magányt szerette az űrben. Azt a kényszerű állapotot, amelyben semmit sem hallott, csak a saját lélegzetvételét, és semmit sem látott, csupán a feketeséget meg a hajó forgásától körbe-körbe járó több milliárd csillagot.

– Viszlát később! – eredt futásnak Kat a függőfolyosón.

– Hé! – vetette utána magát Asuka, mozgás közben máris felvéve a két biztonsági karabiner rögzítésének és kioldásának ismerős ritmusát (fel-le, fel-le), ügyelve arra, hogy közben mindig a biztonsági korláthoz csatolva maradjon. Kat egyre jobban eltávolodott tőle.

A Phoenixet esernyő formájúra tervezték, az elején sugárzásálló szélvédővel és orrburkolattal, amelyek alatt az előrenéző hajtóművek lapultak, készen arra, hogy bevessék őket a lassításhoz. A pajzsból aztán egy futballpálya méretű fémtengely indult egészen a hajó hátuljáig, ahol a hatalmas, pillanatnyilag bevont napvitorlák helyezkedtek el, mögöttük a négy hátsó hajtóművel. A napvitorlák és az elülső hajtóművek között, a tengely közepén forgott a nagy lakógyűrű, amelyben a legénység élt. A gyűrű akkora centrifugális erővel mozgott, hogy a benne lévők számára megfelelő mértékben szimulálta a gravitációt – és azok számára is, akik a külső oldalán körbefutó függőfolyosón közlekedtek, az orr és a tat között.

Asukát a függőfolyosók a gyűrű belső és külső oldalán ajkakra emlékeztették, a gyűrű peremére erősített változatos modulok pedig – a legénységi szállások, a fertőtlenítő, a drónvezérlő és a többi helyiség – fogakra.

Az állványzat vállszélességben övezte a legnagyobb modulokat, elég helyet biztosítva a legénység tagjainak a külső karbantartási munkákhoz. A keskeny fémrács minden egyes lépésüktől megremegett, ami egyáltalán nem tűnt idegtépőnek. A forgásból adódó gravitációnak köszönhetően szinte úgy érezték, mintha a Föld felszínén sétálnának. Már ha nem a végtelen semmi vette volna körül őket.

– Lassítsatok, hölgyek – szólt rájuk Jing Jüe a drónvezérlő modulból. Közvetlen összeköttetésben állt a szkafanderükkel és a hajó külső kamerafelvételeivel is. Kicsit zaklatottnak tűnt a hangja. – Kat, te nem használod a karabinereket?

Nem használta. A fenébe is, akkor azért tudott olyan gyorsan mozogni, mert csalt. Asuka elkáromkodta magát, és szintén ledobta a saját biztosítóeszközeit, hogy sebesebben tudjon futni, de a nevetéstől ez nehezen ment. Az egész helyzet abszurdnak hatott. Gyerekesnek. Szórakoztatónak.

Kat olyan hangos üdvrivalgásban tört ki, hogy a rádió is belesípolt. Persze elég nagy kockázatot vállaltak ezzel a bolondozással, és biztosra vehették, hogy a visszatérésük után McMahon kapitány alaposan lekapja majd őket a tíz körmükről, de legalább pár pillanatra minden normálisnak tűnt számukra. Azt leszámítva, hogy az űrben szaladgáltak.

Az ausztrál lány éppen elérte az északi negyedet, amikor Asuka csizmája beakadt a függőfolyosórácsba, ő pedig megbotlott a D jelzésű legénységi szállás modulja mellett. Egy pillanatra megállt a szíve, de nem történt semmi baj. Megragadta a derékmagasságban húzódó biztonsági kábelt, ami végighaladt a függőfolyosó mellett, és rákényszerítette magát, hogy továbbmenjen.

– Helyzetjelentést kérek – mondta McMahon kapitány. Rágott valamit, és Asuka azonnal ideges lett a nedves, csámcsogó hangtól. Utána egy hangos nyelés hasított közvetlenül a fülébe. – Látjátok már az anomáliát? Részleteket akarok hallani.

– Mindjárt ott vagyunk, kapitány – válaszolta Kat. Már felfelé mászott a számos szervizlétra egyikén, pár méterre a megjelölt ponttól, hogy alaposabban megnézze magának azt a helyet, ahol a furcsa rendellenességet felfedezték.

Asuka lefutotta a létra aljáig hátralévő utolsó pár métert, majd ismét felcsatolta magát a biztosítókábelre. Miközben ő még felfelé mászott, Kat már a hajótestre erősített fémgyűrűk segítségével a folt felé araszolt.

– Belegondoltál valaha is abba, hogy folyamatos mozgásban éljük az életünket? – szólalt meg a hangja Asuka fülében. – Egy űrben keringő kődarabon születtünk, most pedig egy másik felé száguldunk. Hogy lehet, hogy soha nem tudunk megpihenni? Mindig mennünk kell valahova.

Asuka megállt, és megfordult. Megpróbált belenézni az őket körülvevő mély feketeségbe. Szinte érezte a számtalan csillag tűszúrásnyi melegét, amelyek több millió évvel korábban születtek meg és hunytak ki. Ha hátranézett volna (nem tette meg), akkor látja, mekkora utat hagytak maguk mögött – és milyen jelentéktelen ez a távolság az univerzum méreteihez képest.

Ismét meghallotta Kat hangját.

– Mit is mondtál, Jing Jüe, hol van? Várj, beakadtam valamibe. Oké, de mondom neked…

Egy hatalmas villanás következett, olyan fényes, akár a nap, majd

semmi.

HARMADIK FEJEZET

A növendék sarki csérek megtették első útjukat a Déli-sarkról az északira a szüleik nélkül, egyedül navigálva több tízezer kilométeren át. Felszállás előtt az egész kolónia elnémult – ezt a pillanatot szokták „rettegésnek” nevezni.

NEGYEDIK FEJEZET

A PHOENIX * 3980 CIKLUSSAL A KILÖVÉS UTÁN, Ø CIKLUSSAL A ROBBANÁS UTÁN, B MŰSZAK

A sziréna fülsértő sivítása nem akart abbamaradni. Asuka pislogott, és fókuszálni próbált. Eleinte duplán látott mindent, majd kiélesedett a környezete. Biztosan beüthette a fejét. Agyrázkódás? Úgy érezte, mintha szegycsonton rúgták volna.

A Phoenixről leszakadt törmelék úszva távolodott tőle a homályos kék fényben, ami a hajótörzsben keletkezett, nagyjából egyméteres lyukon szivárgott ki. Asuka legszívesebben elhányta volna magát, de a szkafander sisakjában ez nem lett volna jó ötlet.

Az egész borzalmasnak tűnt. Az n-edik hatványon.

Végignézett a hajó tatján, egészen a négy, tulipán alakú hátsó hajtóműig. Abban az irányban legalább minden ép maradt.

– Riasztót kikapcsolni – mondta. A sziréna elcsendesedett. Asuka hallotta, milyen szaggatott és hangos a saját lélegzetvétele. – Hall engem valaki?

Semmi válasz. Biztosan elromlott a rádiója.

– Alpha?

A hajó MI-je természetesen nem hallhatta idekint. Alpha a DKV-n keresztül kommunikált vele, és a DKV csak az űrhajón belül működött.

Fáj valamije? Csak a feje, és talán a háta, meg egyébként mindene. De ezt leszámítva rendben volt.

Akkor jó.

Megpróbálta újra beállítani a rádiót, de csak fehérzajt hallott. Egy pánikkal teli pillanatig azt hitte, hogy mindenki meghalt. Aztán felfedezte, hogy csak a csuklóján lévő jeladó tört össze. Biztosan nekicsapódott a hajó oldalának, amikor…

Ellenőrizte a biztonsági kötelét. Rögzítve. Méghozzá a hajó egy olyan részéhez, ami a helyén maradt, máskülönben ő is elrepült volna a Phoenixtől. Így is méterekkel kijjebb került az űrben, és a pányvája vontatta körbe-körbe a hajó forgó lakógyűrűje után.

Hol lehet Kat? Asuka a távolodó törmelék után nézett.

A fenébe. A fenébe. A fenébe.

Végighúzta a nyelvét a fogain. Réz és só.

Hátrabukfencezett, majd beakasztotta az egyik csizmáját a kötélbe, hogy ne forogjon tovább. Az egész teste üvöltve tiltakozott. Csak hét méterre lebegett a hajótól, de több kilométernek tűnt.

Fokozatosan tudta csak felidézni, mi történt.

Valami felrobbant. Az összetört burkolat egy része a mellkasához vágódott, és háttal a hajóhoz csapta. Mi történt? És hogy szaródhatott el minden ennyire?

Asuka pánikba esve nyeldekelte az oxigént. Kiakasztotta a csizmáját a pányvából, mire ismét forogni kezdett, kezét-lábát széttárva, mint egy rituális áldozat.

Nyugalmat kényszerített magára, és megpróbált fókuszálni. Fejlámpája kis fénydárdája a sötétségbe fúródott. Egy csizmán állapodott meg, amiből hiányzott a láb, és ami egyre kisebbnek tűnt, miközben pörögve távolodott tőle. Asuka mellkasa összeszorult. Szóval. Kat meghalt, de rajta kívül még ki? Kedvelte Katet, annak ellenére is, hogy folyton leereszkedően viselkedett vele, amikor kiderült, hogy Asuka megint nem tud megcsinálni valamit, vagy még soha nem is próbálta, ami gyakran előfordult. Ugyanakkor Kat mindig főzött neki egy teát étkezés után. És mindig elkísérte őt egy-egy újabb szimulációs kirándulásra olyan helyekre, ahova a való életben már soha nem fognak eljutni, bár az ausztrál lány folyton Európába akart menni. Asuka most úgy érezte, azonnal üvöltenie kell, vagy felrobban.

A szkafandere újabb figyelmeztető sípolást hallatott.

Ellenőrizte az értékeit: az oxigénszintet, a szén-dioxidot és az akkumulátor töltöttségét, ami a kis hajtóműegység, a légtisztító és a szkafanderen belüli hőmérséklet-szabályzó energiaellátásáért felelt. Az oxigén és az akkumulátor a végét járta, a szén-dioxid pedig kezdte megközelíteni a veszélyzónát.

Fantasztikus. Szuper.

Ideje visszatérni a hajóba. Asuka egyik kezét a másik elé helyezve visszavontatta magát a pányván a lakógyűrű pereméhez. Ez az erőfeszítés szinte mindent kivett belőle. Végül meg tudott kapaszkodni a forgásban lévő gyűrű peremén, ami folyamatosan le akarta vetni magáról.

Hangosan nyögdécselve felhúzta magát a függőfolyosóra. Hálát adott azért, hogy még működnek a karizmai.

Aztán tátott szájjal meredt arra a pontra, ahonnan a függőfolyosó egy szakasza teljesen eltűnt. A Phoenix egy darabja egyszerűen nem volt már ott. Vészfények pislogtak remegve a tátongó üregben, amit a robbanás hozott létre a hajó testében. Asuka az étkezőmodul maradványait bámulta. Az egyik hosszú, padlóhoz csavarozott asztal a helyén maradt, ami vagy minőségi szerelői teljesítményről tanúskodott, vagy arról, hogy a többi asztal részben megvédte a robbanástól. Ezt leszámítva a modul romokban hevert. Nem égett, ugyanis az összes levegő kiszökött belőle. A padlót leves borította. Asuka két lábat vett észre a kékes félhomályban a félig lerombolt tálalópult mögött, és egy másik ember karját a túlsó oldalon, az ajtó közelében. Két holttest.

Épp csak sikerült kitérnie egy csomag húsmentes hamburgerpogácsa elől. Elkapta, és visszahajította a lyukba.

Még mindig az üreget bámulta. Kételkedett benne, hogy nekifutásból el tudna odáig ugrani. Egy pillanatra maga előtt látta azt a vézna kislányt, aki valaha volt, amint nagy tócsákat ugrál át eső után, és tetőtől talpig sárfoltosan tér haza. Papa mindig felkapta és a vállára vetette, majd egyenesen a zuhanyzóba masírozott vele, miközben a drága kis varacskos malackájának nevezte őt.

A hosszabbik utat is választhatta volna, de nem bízott abban, hogy elég oxigénje maradt hozzá. Már alig öt százalékra csökkent. Elvben mindig túltöltötték a tartályokat vészhelyzet esetére, de ő még soha nem centizte ki ennyire a készleteit.

Vajon ez lesz az a pillanat, amikor kiderül, hogy mégsem üti meg a mércét? Fogytán volt az ideje.

Hátralépett, megacélozta magát, és kicsatolta a pányvát. A csizmája semmilyen hangot nem adott a fémen. Elrugaszkodott, majd zuhanni és repülni kezdett, közben beindította a hajtóműegység kis gázfúvókáit az akkumulátor energiájának utolsó drága cseppjeit használva. Abban a töredékmásodpercben, amíg átrepült a lyukon, felrémlett előtte egy vadlúd emléke, ami hevesen csapkodó szárnnyal egy meleg tóról szállt fel, a két lábát maga után húzva. Aztán Asuka nekicsapódott a szemközti falnak. Majdnem kicsúszott a kezéből a pányva, de végül sikerült rögzítenie a karabinerét a biztonsági kábel csomója felett. Közben azon gondolkozott, milyen végtelen útja lett volna, ha elhibázza.

Csak lógott egy helyben, a sisakja ürességébe zihálva.

A szkafandere jóval rugalmasabb volt, mint azok az esetlen, túlnyomásos levegővel teli zsákok, amiket az űrhajósok korábban használtak, de végső soron így is egy nagy buborékot viselt a fején, és vastag szigetelőréteget a teste minden egyes négyzetcentiméterén. Valahogy feltápászkodott.

Oxigén három százalékon.

A császárpingvin akár fél órára is le tudja lassítani a saját szívverését, miközben lemerül a sötét, jéghideg óceánba.

Kilégzés. Ne állj meg.

Beletelt még pár percbe, amíg vissza tudta küzdeni magát a zsilipajtóhoz, folyamatosan ki- és bekapcsolgatva a karabinert, ügyelve arra, nehogy túl gyorsan nyeldekelje a megmaradt oxigént. A nyelvébe harapott, hogy ne kocogjon annyira a foga. Arra tippelt, ez a sokkos állapot jele.

A zsilipajtónak ki kellett volna nyílnia előtte, de amikor odanyúlt, zárva maradt. Semmi nem történt.

Megpróbálta elfordítani a kilincsét. Nem engedett. Újra próbálkozott. Nem az ajtó tehetett a sikertelenségről, hanem a keze. Nem volt képes rá.

– Itt Asuka. – A hangja vékonynak tűnt, szinte csak zihálásnak. – Hall engem valaki?

Fehérzaj.

Ellenőrizte az oxigénszintet. Egy százalék. Szinte üres. Szén-dioxid a vörös sávban. Az akkumulátor lemerült. A francba.

– Itt Asuka. Hall engem valaki? Hall egyáltalán bárki is?

Dörömbölt a zárt ajtón, és ismét adott egy esélyt az összetört rádiónak. Majd újra.

Az ajtóhoz nyomta a vizorját. Ha megfordul, talán még vethetne egy utolsó pillantást Katre, mielőtt eltűnik a semmi mélyén. A teste darabjai az örökkévalóságig folytatják majd az útjukat az űrben, még akkor is, ha közben több millió, milliárd és billió kilométerre távolodnak egymástól. De egy egész univerzum sem lenne képes újra összerakni őt soha. Tojás Tóbiás. Entrópia. A mindenség törvénye.

És mégis törjük magunkat, gondolta. Nekem kellett volna meghalnom. Nem Katnek.

Ismét dörömbölt az ajtón, ezúttal erőtlenebbül, szédelegve, fázva. Órákba fog telni, amíg teljesen megfagy idekint. Már jóval azelőtt megfullad.

– Félek – mondta annak idején az anyjának, amikor minden lángolt körülöttük. A forróság égette az arcát.

Az anyja határozott, rekedtes hangon válaszolt neki:

– Csitt. Csitt. Képzelj magad elé egy dobozt.

Asuka kivételesen szót fogadott, lehunyta a szemét, és maga elé képzelte az anyja fekete-élénkvörös színű, lakkozott ékszeres dobozát.

– És most gondolj igazgyöngyökre. Az a félelmed, érted? Tedd be a gyöngyöket a dobozba, egyesével. Számold meg őket.

Egy. Kettő. Három.

Asuka felegyenesedett, és ismét dörömbölni kezdett az ajtón. Senki nem jött oda.

Zakatolni kezdett a szíve. A látótere peremét egyre jobban felfalta a sötétség. Akár hátra is dőlhetne, és bele is zuhanhatna a hatalmas Tejútba. Ez nem az ő hibája. Ő megtette, ami tőle telt, és hazaért.

Térdre ereszkedett, és hátranézett a Föld felé. Nem látta. Valami nincs rendben a csillagokkal, suhant át a fején.

Az utolsó gondolata az anyja volt, aki fényévekkel mögötte öregedett meg, az éjszakai égboltot bámulva.

ÖTÖDIK FEJEZET

AMERIKAI EGYESÜLT ÁLLAMOK * 13 ÉVVEL A KILÖVÉS ELŐTT

Asuka a szomszédjuk medencéjében úszott. Sötét volt, és óvón átölelte az anyja karja. Lustán lebegtek a hideg, jéghideg vízben. Asuka nem látta a csillagokat. Füst égette a tüdejét, és csípte könnyesre a szemét.

Mindenki más eltűnt. Mindenki, Asukát, az anyját és valahol odakint talán a kutyáját, Inut leszámítva. Magukra maradtak egy lángoló környéken.

A kislány keserű hamu- és klórízt érzett a szájában. A koromfekete víz gyengéden nyaldosta a medence peremét. Haragudott az anyjára, amiért nem engedte őt Inu után szaladni, amikor a kutya elfutott.

A családjuk éppen kilépett az ajtón, az autóbusz felé tartva, ami biztonságba menekítette volna őket. Ekkor az anyja rálépett Inu farkára, mire a kutya felvakkantott és elszaladt, kitépve a pórázát Asuka kezéből. Ő megpróbált utánafutni, de az anyja elkapta, és nem engedte.

És, és, és… Asuka az anyja karjába harapott, és vér ízét érezte. Azt sikoltozta, hogy utálja az anyját, és soha többé nem szól hozzá. Hatalmas, piszkos könnyeket ejtett, az anyja mégis szorosan magához ölelte.

Nem haragudott a kislányára?

Elvégre ez az egész Asuka hibája volt, nem?

Nem. (De.)

És most soha többé nem látja majd Inut. A busz elhajtott, papával és Asuka bátyjával együtt, és csak ő meg az anyja maradt ott a medencében, arra várva, hogy Kalifornia tüze kialudjon.

Ismét a medence széle felé sodródtak.

Mi lesz, ha az anyja elfárad? Meghalnak?

Ő nem akart meghalni.

– Asuka, ne!

A kislány mindkét kezével megragadta a medence peremét. Az anyja visszarántotta a forróságból, de már túl későn. Asuka felsikoltott, de inkább a tudattól, hogy ilyen rettenetes hibát követett el, semmint a fájdalomtól. A fájdalmat még nem érezte. Az csak később jött, alig egy perccel később. Vagy valamivel többel.

Ismét víz alá kerültek. Asuka csak az anyja karját és lábát érzékelte, és ahogy ezek életben tartják, visszarúgva, odébb csapkodva, eltaszítva a vizet, a hamut, a medencét, a tüzet meg a holdat eltakaró felhőket.

HATODIK FEJEZET

A PHOENIX * 3980 CIKLUSSAL A KILÖVÉS UTÁN, 0 CIKLUSSAL A ROBBANÁS UTÁN, B MŰSZAK

Az éles fény virágporként tapadt Asuka szempillájára. A szeme könnybe lábadt a ragyogástól.

A hajóban volt, élt, és éppen emberek hámozták le róla a szkafanderét. Kinyitotta a száját, hogy emlékeztesse őket arra, a szkafander darabjait át kell vizsgálniuk, mielőtt visszaakasztanák a szekrénybe. De mintha csiszolópapírral dörzsölték volna végig a torkát. Nyeldekelni és köhögni kezdett. Valaki adott neki egy kis vizet.

– Hideg – szólalt meg. Vagy legalábbis azt hitte, hogy ezt mondja. Meghallotta vajon bárki is?

Most már minden rendben, Asuka, szólalt meg Alpha megnyugtató hangja a fülében. Utána a hajó MI-je még azt is hozzátette: Megmondtam neked, hogy veszélyes kimenni. Hallgatnod kellett volna rám. Meg is halhattál volna.

Asuka ösztönösen vitába akart szállni vele. Viszont Kat tényleg meghalt.

Elfordította a fejét, és földet, mohát, sziklákat, kunyhót, fákat látott. Csakhogy. Csakhogy a fa lila volt. Ez meg hogy lehet? Hunyorogva fürkészte a kérgét. Egy nagy, páncélos bogár mászott fel a fa törzsén. Egy másodperccel később újra felmászott, majd ismét. Csak egy bogár volt ott, ami nem is létezett, Asuka pedig beleszédült a körforgásba, ahogy újra és újra végig kellett néznie, amint felmászik. Valami nem stimmelt. Felnyúlt, és addig tapogatta a halántékát elmerevedett, érzéketlen ujjaival, amíg meg nem találta a bőre alá beültetett apró gyöngyöt. A kunyhó és a fák megremegtek, majd eltűntek.

Most már a valóságot látta: a hátán feküdt egy fehér zsilipkamrában, az űrben száguldó űrhajóban, és körülötte tombolt a káosz. Bár lehet, hogy ez csak számára tűnt így. Tíz ember tolongott mellette a keskeny modulban. A helyiség egyébként is szűknek bizonyult volna, de a felük ráadásul még terhes is volt. Asuka persze nem. Kiverte a fejéből ezt a gondolatot.

– Mi történt? – kérdezte Jing Jüe elsőtiszt.

Asuka mélyeket lélegzett, amíg a látóterében táncoló fekete pettyek el nem kezdtek összemenni. Felvijjogott egy riasztó. A sarokban szkafanderdarabok hevertek egy kupacban, mintha valaki sietve túrta volna végig őket, hogy megfelelő méretűt találjon.

– Kat – próbálta kimondani, de köhögni kezdett. Nem akarta elsírni magát.

Semmi baj, Asuka, szólalt meg Alpha. Lélegezz.

– Kat életben van? – kérdezte valaki.

Asuka reszketett. Valaki átölelte és magához szorította, ennek a másik embernek a testmelege pedig szép lassan őt is átitatta. Nem tudta, ki lehet az, de ez most nem is számított. A körülötte lévő falak eltűntek, és a következő pillanatban már egy virágokkal benőtt temetőben feküdt. Meghallotta Jing Jüe hangját.

– Adjatok neki egy lélegzetvételnyi helyet.

A karok eltűntek, és velük együtt a temető is.

Ne aggódj, Asuka. Most már biztonságban vagy, mondta Alpha.

Jing Jüe letérdelt, és a tenyerét a lány nyakára helyezte. A keze puhának és melegnek tűnt. Asuka egy peronon feküdt, miközben elszáguldott mellette egy gyorsvonat. Ez az érintés elegendőnek bizonyult ahhoz, hogy a helyén tartsa. Pislogni kezdett, és felemelte a karját, hogy át tudja húzni a fején a kompressziós inget. A nadrágját már levette róla valaki. Jing Jüe elengedte, Asuka pedig egy szál alsóneműben feküdt a hajó hideg padlóján.

Valaki azt kérdezte:

– Jól vagy, Susie?

Utálta ezt a becenevet.

– Semmilyen kommunikáció nem érkezett a szkafanderedből. Azt hittük, hogy meghaltál.

Asuka ismét a tűzre gondolt – arra, amikor ő és az anyja majdnem meghaltak, és az egész az ő hibája volt.

– Ruth mentett meg.

Ruth. Asuka éles nyilallást érzett a szegycsontjában, de figyelmen kívül hagyta. Akaratlanul is forgolódni kezdett, hogy megkeresse őt a tekintetével, viszont túl sok lábfej, sípcsont, comb tolongott a látóterében.

– Megsebesültél? – kérdezte megint Jing Jüe közelebb hajolva.

Olyan sok ember beszélt egyszerre. De Asuka legalább újra érezni kezdte a testét.

– Valami felrobbant – válaszolta. – És… és Kat nem volt bekötve.

Az az ostoba versenyük. Amikor ott szaladgáltak a függőfolyosón. És most Kat fantasztikus bicepsze és termékeny petefészke jéggé fagyva repülnek majd a sötétségben az idők végezetéig.

Fojtott hangot hallott – ami belőle jött. Többen nyúltak felé, hogy megnyugtassák.

Ez nem a te hibád, mondta neki Alpha. Ezt ne feledd.

Asuka lehunyta a szemét, hogy visszatartsa a könnyeit. Alpha semmit nem tud. Őt úgy programozták be, hogy ilyen dolgokat mondjon, hogy empatikusan beszéljen a legénységgel, és gondoskodjon arról, hogy az utasai elég zöldséget egyenek, és bevegyék a kis tablettáikat.

De Asuka volt a küldetés vezetője, és ha Kat bekötötte volna magát, akkor talán…

Érezte, hogy hangosan dobol a vér a fülében.

Jing Jüe odahajolt hozzá, az arca ráncokba szaladt az aggodalomtól.

– Ezt hogy érted? Mi robbant fel?

Asuka visszalapozott az emlékeiben, és megpróbált gondolkozni. Hogy is történt pontosan? Mintha kilőtt volna egy pezsgősdugó, vagy repeszek repültek volna ki a hajóból nagy sebességgel… Nem, nem. Erre nem akart emlékezni.

– Földönkívüliek voltak? – kérdezte valaki más.

Ezt nem tudhatja, rendben? Fuldoklott a kérdéseik áradatában.

Feldúltnak tűnsz, Asuka, mondta Alpha. Meséljek neked a lugasépítő madarak párzási szokásairól? A lány aktájában szerepelt a madarak iránt táplált különös vonzalma.

Ő megrázta a fejét, hogy visszautasítsa Alpha ajánlatát, és majdnem belehalt a fájdalomba, ami ekkor belehasított.

Megpróbált felülni, de a nagy súly visszanyomta.

– A gravitáció eltolódott – közölte vele Jing Jüe. – Yaz már dolgozik rajta.

Yasemin, a főmérnökük.

Kezek nyúltak oda, hogy ülő pozícióba segítsék. Asuka körül megváltozott a világ, aztán újra megváltozott. Csak azt kívánta, bárcsak önmaga maradna. Addig feküdt ott, amíg vissza nem nyerte az egyensúlyát, majd két ujja közé szorította az orrnyergét. Ismét képessé vált a gondolkodásra masszív fejfájása homokszemcsés keretei között.

Ott volt Ruth, éppen öltözködött. Egy pillanatra találkozott a tekintetük. Ruth szájának egyik sarka mosolyra húzódott, mintha még mindig legjobb barátnők lennének, és Asukában feltört valami. Aztán Ruth ismét a belső kesztyűjének felhúzásával foglalkozott, Asuka pedig egy másodperccel tovább bámult felé a kelleténél.

Többen sírtak. Mindnyájan együtt nőttek fel, együtt készültek erre a küldetésre. És most néhányan meghaltak közülük. Ez felfoghatatlannak tűnt. Asuka számára viszont egy éve semmi nem tűnt valóságosnak: azóta, hogy a hajón ébredt egy átaludt évtized után.

– Mit vár tőlünk a kapitány? – kérdezte a többiektől.

Senki sem tudta.

– Ki halt még meg? – Asuka két holttestet látott az étkezőmodulban.

Ezt sem tudta senki.

Úgy tűnt, senki nem tud semmit. Mindnyájan sokkos állapotban voltak.

Nem mintha hibáztatta volna őket ezért. Ő is abban volt. Vagy abban kellett volna lennie. Csakhogy az érzései még nem tudták utolérni a történteket.

– Alpha, mondd meg nekünk – kérte. Alpha folyamatosan nyomon követte a legénység tagjainak szívritmusát, vérnyomását, oxigénszintjét és testhőmérsékletét, hogy tisztában legyen az egészségügyi állapotukkal és a stressz-szintjükkel. Ő biztosan tudta, kik vannak életben.

A várakozó csendet végül az MI testetlen hangja törte meg. Annyira sajnálom. A biometrikus monitorozó programom éppen újraindult. Kérlek, adj nekem öt percet.

– Beviszünk a klinikára – jelentette ki Jing Jüe. – Hina, szólj a kapitánynak, hogy behoztuk Susie-t.

A megszólított – egy magas, hosszú kezű-lábú lány – elfordult, és gyors mozdulatokat tett kesztyűs kezével, amiket Alpha láthatatlanul írott üzenetté változtatott.

Asuka álló helyzetbe tornászta magát. Nem vett volna rá mérget, hogy a mellette álló három társa segítsége nélkül is képes lett volna erre. Ismét felvillant előtte a temető, és más is: egy szavanna, egy tó. Utána elengedték, és egy szempillantás alatt mindez eltűnt.

A megnövekedett gravitáció miatt megtántorodott. Jing Jüe közelebb lépett hozzá, és addig dörzsölte a bőrét mindenütt, amíg újra fel nem éledtek az érzékszervei. Ismét azon a peronon álltak, a következő vonatra várva.

– A kapitány nem válaszol – jelentette Hina.

– Próbálkozz tovább. Valaki hozzon pár ruhát Asukának! – hallotta Jing Jüe szavait.

– Köszönöm – motyogta a lány.

Felmerült benne, hogy mit szólt vajon Jing Jüe a sebhelyeihez, amelyek lilásszürkén kígyóztak a két alkarján és tenyerén. De persze nem ő volt az egyetlen, aki hegekkel érkezett az űrhajóra. Bizonyos szempontból ők mindnyájan túlélők, nem igaz? Őt a saját sebhelyei arra emlékeztették, mibe került másoknak az, hogy most itt lehet. Nem szeretett erre gondolni.

Meghallotta egy becsukódó rekesz kattanását, majd tiszta ruhákat nyomtak a kezébe, kis méretűeket, de még így is túl nagyokat. A fekete ing eleje kibuggyosodott, hogy több helyet biztosítson terhesség esetén. Asukának erre nem volt szüksége.

Bizonytalan ujjakkal felhajtotta az ing mandzsettáját. Érezte, hogy valaki meleget lehel a lábujjaira, mielőtt felcsúszik a zokni a lábfejére és a kesztyű a kezére. Cipőt nem kapott. Soha nem hordtak cipőt. Miért is tették volna? A világuk csak a Phoenixből állt.

A ruháik unalmasak voltak, praktikusak, feketék és szakadásállóak. Olyan darabok, amelyek S, M, L és XL méretekben léteztek, és amelyeket bármelyik kéznél lévő szekrényből ki lehetett kapni. A fekete nem koszolódik, és a ruháik olyan anyagból készültek, amit minimális hulladéktermeléssel lehet pótolni és javítani. A divatra vonatkozó megfontolások nem számítottak, mert a DKV-nak köszönhetően a valóság egyénivé és módosíthatóvá vált. Asuka megnyomta a halántékát, és a felsője azzá az ősöreg Counting Crows-pólóvá változott, amit a digimart ingyenes turkálójában talált. Tudta, hogy ez egy régi együttes neve volt, de igazából csak a felirat kedvéért viselte. Mások DKV-jában a felsője fürdőruhává vagy akár katonai egyenruhává is változhatott, az általa megadott keretek között. A teste az ő teste volt, beleértve bármiféle változtatást a fizikai megjelenését illetően, vagy hogy mennyit akar belőle megmutatni.

A fák az égből nőttek ki. Vagy ő állt fejjel lefelé.

– Valami nincs rendben a DKV-mmal.

Lüke pék, mondta Alpha. Biztosan beütötted a fejed.

Asuka ismét kikapcsolta a DKV-ját, és végignézett a modul csupasz, fehér falain, a körülötte állók ijedt arcán. Hallotta ugyan, hogy dobog a szíve, de úgy érezte, mintha nem is az ő vére keringene a kamráiban. Nem tudta feldolgozni az eseményeket. Azt, hogy ennyi minden történt egyetlen óra leforgása alatt. Kat halálát.

Mi a fene bajom van? – gondolta. Érezz már valamit. Sírj! Vagy bármi.

Ekkor recsegést hallottak, majd azt a rettenetes, elfúló hangot, amikor valaki igyekszik nem teljesen kiborulni.

– Te jó ég! A kapitány meghalt!

HETEDIK FEJEZET

AMERIKAI EGYESÜLT ÁLLAMOK * 13 ÉVVEL A KILÖVÉS ELŐTT

A tűz után négy krétavonal lett az otthonuk a sáros, kiégett fűben, egy zöld sátorral Asuka és a bátyja, Luis számára, meg egy pirossal anyának és papának. Körülöttük további krétanégyszögek végeérhetetlen sora húzódott mindenfelé, újabb sátrakkal és családokkal, a sorok két végén egy-egy büdös mobil vécével.

Éjszaka Luis Asuka kezét fogta, a verejtéktől síkos lett a tenyerük, miközben a szüleik vitatkozását hallgatták. Anya vissza akart költözni Japánba, de papa ellenállt.

– A gyerekek nem beszélnek japánul. És én sem.

– Meg fogják tanulni.

– Ha rá akar kényszeríteni minket, hogy odamenjünk, megszökünk – suttogta Luis.

De ez valójában mindegy volt, mert soha semmit nem döntöttek el.

Az egyik szomszédjuk felállított egy zászlót a sátruk elé: egy fekete sast vörös és fehér csíkos háttér előtt, ami egyik lábával pergamentekercset tartott, a másikkal puskát. Ez az Amerikai Alkotmány Hadtestét jelképezte, amit röviden csak MAC-nek neveztek.

Anya figyelmeztette őket, hogy ne bámulják feltűnően. Az arca koszfoltos volt, a haja kócos. Sötét szemét Luisra szegezte.

– És ne beszéljetek az űrhajózásról.

– Nekik vannak puskáik? – érdeklődött Luis.

– Ne essünk drámai túlzásokba – nyúlt oda papa, hogy megsimogassa a fia haját.

Asuka és a családja úgy folytatták az életüket a négyszögükben, mintha az egy sziget lenne. Figyelmen kívül hagyták a nagy, szögletes sátrat, ami ott tornyosult az egyik sarka felett.

Egy délután, azt követően, hogy meglátogatták őket az önkéntesek, és mindenki teleette magát melegétellel, papa egyenesen odahúzott egy széket a krétavonalhoz.

– Üdv. Én Michael vagyok.

Anya feszült lett, és átkarolta Asukát.

Két szomszédjuk félmeztelenül napozott rozoga kerti székekben a zászlójuk alatt. Az idősebb szakálla akkorának tűnt, mintha sálat viselne. Erős szagú spanglit passzolgattak egymásnak.

– Mexikói vagy? – kérdezték a határ túloldaláról. Barátságosan.

Papa az összes fogát kivillantotta.

– Ez is, az is.

Azok a család többi tagjára mutattak.

– Kínaiak?

– Japánok.

– Hű – ragyogott fel egyikük szeme. – Imádom a Pokémonokat.

– Mik azok a Pokémonok? – kérdezte Luis.

– Én ornitológus leszek – szólalt meg Asuka.

– Csitt – rántotta vissza az anyja. – Gyere, ülj le mellém, Asuka-szan.

– Ezt hallgassátok meg – intett papa Luisnak.

A fiú megköszörülte a torkát.

– Amidőn az emberi események sodrában szükségessé válik…

Papa húsz dollárt fizetett neki azért, hogy megtanulja a szöveget. Anya elengedte Asukát, felállt, és olyan testtartással távozott, mintha sürgősen vécére kellene mennie.

A kislány utánabámult. Akkoriban még nem értette teljes mélységében azt az elkeseredést, amit anya érezhetett attól, hogy egy olyan helyen kell élnie, ami tele van szellentő, hangos zenét hallgató és szexelő emberekkel. Attól, hogy semmijük sincs, amikor az óceán túlpartján is élhetnének egy olyan házban, ami a maga mögött hagyott szülei álmaiból épült. Attól, hogy a fia ragaszkodik ahhoz, hogy a második keresztnevét használja, mert „nem úgy néz ki, mint egy Reo”. Mert tartozni akar valahova.

– …ilyenek voltak e Gyarmatok türelemmel elviselt szenvedései – szavalta Luis.

A szomszédaik nevettek és tapsoltak.

– Okos fiad van – mondták papának.

Papa letörölgette a homlokán összegyűlt verejtéket.

A nap forrón tűzött le az égből, és ők négyen tovább beszélgettek és nevetgéltek. A MAC zászlaja ernyedten csüngött felettük a láthatatlan hőségben.

Asuka a földet bámulta a lábujjai között, és elképzelte, ahogy belefúrja magát. Végigásta magát a föld kérgén, majd az olvadt magján is, és végül a hűvös éjszakában bukkant a felszínre, Tokió közepén. Mert azt már akkor is érezte, hogy a világ soha nem lehet pontosan ugyanolyan mindenki számára egy adott pillanatban.

NYOLCADIK FEJEZET

A PHOENIX * 3980 CIKLUSSAL A KILÖVÉS UTÁN, 0 CIKLUSSAL A ROBBANÁS UTÁN, B MŰSZAK

– Meghalt? – kérdezte Jing Jüe. – Ezek meg miről beszélnek, Alpha?

Hangok szárnyalták túl egymást, és tajtékosra borzolták a helyiség levegőjét. Fekete ruháik elmosódott foltokként cikáztak a makulátlanul fehér falak előtt.

Asuka nyelve összekunkorodott a félelem keserédes ízétől. Megpróbált a körülötte történtekre koncentrálni. Valaki megrángatta valaki másnak az ingét. Egy gesztikuláló kar a fejének ütközött, mire felkiáltott fájdalmában.

– Csendet!

De senki nem hallgatott Jing Jüére, aki a káosz közepén állt, karját védelmezően állapotos hasa elé fonva.

– Hé! Fogjátok már be! – harsant fel Ruth hangja is, mire az emberek csodával határos módon elhallgattak.

Befejeztem az újraindulást, és be tudok számolni a legénység állapotáról, szólalt meg Alpha. Hárman meghaltak, Katet is beleértve. Becky McMahon kapitány és Winnie az étkezőmodulban tartózkodtak a robbanás idején. Alpha nem tudta, mi okozhatta a robbanást.

Asuka üzenetei a jelek szerint átmentek a rendszeren, noha a virtuális erdeje… Nos, az nem stimmelt. A közös csatornán máris felütötték a fejüket a legvadabb találgatások: gyártási hiba, űrszemét, idegenek.

Ekkor egy erős hang hűvösen és gyorsan félbeszakította a többit a közös csatornán. Yaz főmérnök beszélt.

– A legénység minden tagja kapaszkodjon meg, mire tízig számolok.

Mindenki mozgásba lendült, a falhoz vetette magát, és megragadta azt, ami vagy aki a keze ügyébe került.

Asuka persze Ruth mellett találta magát az elülső zsilipajtónál. Ruth mellett, aki két éve szinte nem is szólt hozzá (vagy tizenkettő, ha a köztes éveket is beleszámoljuk). Aki most megmentette az életét.

Egymásra néztek, majd elkapták a tekintetüket. Asuka megragadta Ruth vállát, és egy másodperccel később érezte, hogy a másik lány karja az övébe fonódik. Felrémlett benne ennek az élménynek a fizikai emléke – kart karba öltve, meggyőződve, hogy együtt fogják meghódítani az univerzumot.

A világa ismét megváltozott, és az erdei kunyhó helyett egy hatalmas óceán tengerpartját pillantotta meg. Az ég tökéletesen, kéken ragyogott. Sirályok repkedtek felettük. A legénység többi tagja fürdőruhát viselt.

– Öt, négy, három, kettő, egy – számlált Yaz.

A homok elmozdult a talpuk alatt, és mindenki ugyanabba az irányba lendült. Egy hatalmas hullám csapott keresztül rajtuk. Utána a testükre nehezedő nyomás lecsökkent. Asuka ismét anélkül mozoghatott, hogy egy elefántot kellett volna közben cipelnie. Bármit is csinált a főmérnök, a gravitációjuk helyreállt.

Ruth elengedte Asuka karját, és a tengerpart eltűnt.

Ő megdörzsölte a szemét, és megpróbálta elhelyezni magát a térben. A zsilipajtó kilincse nyomta a vállát.

– Jól vagy? – kérdezte Ruth.

– Igen. Izé. Amúgy köszönöm.

– Szívesen. Nincs mit.

Ruth ujjai megrándultak. Már nem Asukát nézte, a nyaka kicsit pirosnak tűnt ott, ahol rövidre nyírt, sötétbarna haja véget ért, mint egy árnyék pereme. Egy fejjel magasabb volt Asukánál, sápadt, áttetsző bőrrel, magasan ülő, uralkodói arccsontokkal és a szemében könnyen felvillanó kapd be üzenettel.

Asuka tekintete a Ruth hajába borotvált vonalakra tévedt: egy felszálló madár kecses sziluettjére. A Selasphorus heloisára, egy poszméhkolibriére. Ruth kedvenc madara. Tudta ezt vajon az, aki belenyírta a mintát a borotvával? Tudta, hogy miért csinálja?

Stresszesnek tűnsz, Asuka, szólalt meg Alpha. Akarsz beszélni róla?

Valaki sírt. Asuka megérezte azt a régi, gyerekes késztetést, hogy egyszerűen elszaladjon, felmásszon egy fára, csináljon valamit. A halántékához nyúlt, hogy megérintse a bőre alá ültetett gombot, de a DKV-ja teljesen megőrült.

– Ha Becky meghalt, akkor most ki a kapitány? – kérdezte Ruth.

– Azt hiszem, az én leszek… – felelte Jing Jüe olyan hangon, mintha abban reménykedne, hogy téved. Amikor a csapatot összeállították, a vezető kijelölése óvatos politikai kötéltáncot jelentett a két legnagyobb szponzorállam között. Végül abban állapodtak meg, hogy a kapitány és az elsőtiszt amerikai és kínai lesz, a sorrendjüket pedig a vezetői gyakorlatokon nyújtott teljesítményük fogja meghatározni. A kínaiak nem örültek túlságosan, amikor Becky nyerte el a kapitányságot, de Jing Jüe mindenkinek azt mondta, hogy ő megkönnyebbült ettől. Most pedig Becky halott.

Így van. Jing Jüe a kapitány, felelte Alpha.

Jing Jüe eltakarta a száját a kezével. Mindig is úgy tartotta magát, ahogy azok a magas emberek szokták, akik minél kisebb helyet akarnak elfoglalni. Most úgy összegörnyedt, mint aki legszívesebben eltűnne. Ez viszont elég nehéz lett volna, tekintve, hogy mekkorára nőtt az ikerterhessége harmadik trimeszterére, ami egyszerre tette hőssé és irigység tárgyává. Egy véraláfutás kezdett körvonalazódni az arcán.

– A parancsnoki hídra kell mennem. Ruth, elvinnéd Susie-t az orvosi modulba?

– Mi mit tegyünk? – kérdezte valaki.

– Csak… bármit. Ne szorongjatok idebent, rendben?

– Én… remekül érzem magam – hazudta Asuka, aki sehova sem szeretett volna menni Ruthszal. Kár, hogy a mondat közepén el kellett hallgatnia, amíg legyőzte a fájdalom újabb hullámát.

– Ezt tekintsd parancsnak – válaszolta Jing Jüe, de a hangja megint kérdőnek tűnt. Nagy szeme még a szokásosnál is tágabbra nyílt, a fehérje mindenhol kilátszott sötétbarna, szinte fekete írisze körül. A forgásiránnyal ellentétes oldalon ment ki, olyan gyorsan, amennyire csak egy rendkívül terhes nő képes. A távozása nem sikerült annyira drámaira, mint azt a helyzet megkívánta volna.

– Oké, menjünk – fogta meg Ruth Asuka könyökét.

Asuka érezte, ahogy a társa csontos ujjai megcsiklandozzák a könyökét, majd ismét a fehér tengerparton találta magát. A zsilipkamra két kijárata furcsa fémajtóvá változott egy dűne két oldalán. Az egyik kilincsen egy hatalmas, fekete karaszu[1] ült. Oldalra billentett fejjel figyelte őt. Tartott valamit a csőrében. Asuka a madár felé indult, ezzel pedig kiszabadította a karját Ruth kezéből. A tengerpart eltűnt.

– Mi a baj?

A DKV-ja elromlott, ez volt a baj. De a körülményekre való tekintettel nevetségesnek tűnt volna erre panaszkodnia.

– Semmi. Induljunk.

Kimentek a lakógyűrű következő moduljába vezető zsilipajtón. Ruth élénk rózsaszín műlába hangosan kopogott a padlón.

A Phoenix furcsa látványt nyújtott a DKV nélkül. Asuka egyetlen pillanatot sem töltött az unalmas valóságban majdnem egy éve, mióta felébredt a hibernációból. A falak spártaian fehérek voltak, a kétoldalt lévő ajtókra erősített táblácskákat kivéve, amelyek egy-egy szóval és színes szimbólummal jelölték az adott modult. Ezt leszámítva minden átjáró ugyanolyannak tűnt, akár az előző. A belmagasság sokkal kisebb volt, mint Asuka gondolta volna: alig több mint két méter. A falakon és a plafonon szabadon álló fehér csövek és elektromoskábel-kötegek szaladtak végig. A DKV nélkül a hajó indusztriális, befejezetlen benyomást keltett.

Az űrhajó a Földön legyártott és az űrben összeszerelt modulokból készült: maga a gyűrű tizenhárom keskeny folyosószakaszból és három nagy, zöld növényekkel megtöltött kamrából állt – ezeket nevezték mezőgazdasági, vagyis MG-modulnak. A többi modul a gyűrű elülső vagy hátsó részében helyezkedett el. Maga a gyűrű kívülről ékköves karkötőre vagy bonyolult szerves molekulára emlékeztetett. A belseje a DKV nélkül olyan benyomást keltett, mint egy soha véget nem érő, görbe folyosó.

Asuka DKV-jában ez egy sík ösvény lett volna az erdőben: ezen a szakaszon patak csörgedezett a bal oldalán, és fluoreszkáló zöld növények nőttek a naposabb foltokon. Néha már csak ettől a színtől is vágyakozni kezdett az otthona iránt. Nem, nem az otthona iránt. Egy olyan pont iránt a téridőben, ami mostanra elérhetetlenné vált számára. Átbújt egy kiálló elem alatt, aminek faágnak kellett volna lennie.

A moduláris folyosószakaszok közötti ajtók általában nyitva álltak, de a riasztó miatt valószínűleg az összes szekció légmentesen bezárult, mert minden egyes záróelemet manuálisan kellett kinyitniuk.

– Szegény Jing Jüe – jegyezte meg Ruth, mert ő soha nem bírt csendben maradni.

– Jing Jüe? – Rengeteg olyan ember volt, akit Asuka jobban sajnált, kezdve azokkal, akik meghaltak.

– Ő még csak elsőtiszt sem akart lenni. Tudod, milyen. – Asuka nem tudta. – Kedves. Utál konfrontálódni.

Átmentek a következő modulba. A bal oldali ajtón a Bölcsőde szó állt, a jobb oldalin a WC.

– A válogatóbizottság nem tévedhet.

– Hogy mondhatod ezt pont te? – kérdezte Ruth, mire Asuka elvörösödött.

Ő volt ugyanis az egyetlen, akit nem a válogatóbizottság választott ki. A tartalék. Úgy sejtette, Ruth ezt talán jó szándékkal mondta, de mindig fájt neki, amikor emlékeztették, hogy az emberek így gondolnak rá. Mintha rászorult volna, hogy emlékeztessék erre.

A hajón mindenkinek megvolt a maga szerepe, a karbantartástól kezdve a növénytermesztésen át egészen a navigációig. Ruth abban a háromfős csapatban kapott helyet, amelyik a Phoenix kommunikációját kezelte a Földdel. Asuka nem szakosodott semmire.

Miközben rácsapta a tenyerét a következő zsilipajtó gombjára, regisztrálta azt a kielégítő folytonossági hiányt ott, ahol a bőre érzéketlenné vált. Ezt te választottad, emlékeztette önmagát. Elhaladtak a C és D legénységi szállásmodulok mellett.

Ekkor egy boríték jelent meg előtte, mire Asuka összevonta a szemöldökét. Szóval a DKV-ja összes hétköznapi része – az Alphával és a többiekkel folytatott kommunikáció – működik, kivéve az a szélesebb valóság, amelyben élt. A boríték csak lebegett krémszínűen, és olyan benyomást keltett, mintha egy elegáns, drága papírból készült volna. Ha odanyúlna, megjelenne előtte a tartalma. De az anyjától kapta, ezért elhessentette.

Nem akarod elolvasni?, kérdezte Alpha, mert megérezte a vonakodását a ruhájába szőtt okostextil mozgásából. Ez a harmadik üzenet, ami édesanyádtól érkezett.

– Ne most, Alpha.

Biztosan aggódik érted.

– Azt mondtam, ne most.

Ruth utolérte. Ismét megragadta Asuka karját.

– Hé, várj meg! Kímélned kellene magad.

– Jól vagyok. Csak az utasításoknak engedelmeskedem.

Ekkor fájdalom hasított a szemgolyója mögé.

Oldalra léptek, hogy utat adjanak egy ellenkező irányba száguldó társuknak, aki egy karbantartói kézikocsit tolt.

– Még mindig nem léptél túl rajta, ugye? – kérdezte Ruth.

Ő csak tátott szájjal meredt rá.

– Istenem, Asuka. Belesajdul a szívem, amikor azt látom, hogy továbbra is magadat ostorozod miatta.

Ó. Ez annyira jellemző Ruthra, hogy belemélyeszti a fogait egy témába, és még azután is újra és újra felhozza, hogy egyértelműen lezárták.

– Most arról beszélünk, hogy ejtettél, vagy arról, hogy nem válogattak be? Egyébként mindkettő a kedvenc témáim közé tartozik, ha már itt tartunk.

Ruth megtorpant. Barna szemét Asukára szegezte, és csípőre tette a kezét. A bal szeme feletti anyajegy még jobban kihangsúlyozta a haragját. Homloka áttetsző bőre alatt kidagadt egy ér, és Asukának el kellett fojtania azt a gyengédségrohamot, ami az ér iránt ösztönösen feltört belőle.

– Mi a fene? Azt sem tudom, mit feleljek erre. Kivéve, hogy tovább tudsz haragot tartani, mint bárki, akivel valaha is találkoztam az egész univerzumban.

– Szerintem csak a galaxisban.

A következő ajtó is félrecsúszott, és megjelent mögötte az egyik nagy mezőgazdasági modul: az A MG-modul. Ez még a DKV nélkül is aránylag tágasnak tűnt, a három méter magasan lévő mennyezetéig tömve volt virágokkal teli polcokkal.

– Hűha! Asuka Hoshino-Silva, te aztán annyira… annyira…

Asuka megmenekült attól, hogy meghatározzák a legidegesítőbb tulajdonságainak mértékét, mert valaki fojtott hangon segítségért kiáltott.

Az A MG-modul romokban hevert. A zöld növények általában rendezett sorai felborultak, a fehér járólapos padlón földkupacok éktelenkedtek. Asuka orrát nyirkos, földes szag töltötte be, egy kis rózsa- és mentolillattal keveredve.

A kiáltás valahonnan balról érkezett, az első polcsor mögül.

– Siess – mondta Ruth.

– Azt csinálom!

Egy palántákkal teli polcos egység felborult, és maga alá temetett valakit. Az állvány két oldalán lendületet vettek, majd megemelték. Ruth leguggolt, és elkezdte lesepregetni a kis hajtásokat a megmentett társukról.

Gabriela Otára bukkantak, egy filigrán, általában derűs arcú lányra. Asukához hasonlóan ő is felerészben japán volt, de a másik fele képviseletére választották ki, a Fülöp-szigetekére. Wagner teljes Ring-ciklusát el tudta énekelni az elejétől a végéig, és folyékonyan beszélt mandarinul, tagalogul, spanyolul és angolul. És japánul, ami kimondottan fájt Asukának, aki a legjóindulatúbb mércével is csak alapszinten értett ezen a nyelven, bár még mindig jobban, mint spanyolul. Időnként felmerült benne a kérdés, hogy vajon miért volt rá szüksége Japánnak, amikor ott volt nekik Gabriela. A másik lány viszont azzal viccelődött, hogy két hafu[2] kitesz egy egészet.

Általában rendíthetetlen vidámsága ellenére Asuka kedvelte őt. Hálás volt azért, hogy a Gabriela alatti helyet kapta meg a B jelzésű hálómodul egyik emeletes ágyán, és bár más műszakba osztották őket, gyakran beszélgettek, amikor Asuka lefeküdni készült, Gabriela pedig éppen felkelt.

Kiszabadították őt a polcok alól, és Gabriela az arcához kapva felzokogott.

– Jól vagy? – kérdezte Ruth az aggodalomtól rekedten, miközben letérdelt mellé. Asuka csikorgatni kezdte a fogát, hiszen a síró lány az ő barátnője volt.

Gabriela még annak ellenére is gyönyörű volt, hogy vér csorgott le az arcán a szeme feletti horzsolásból, és szinte semmit nem alakított rajta a DKV: szív alakú arc, telt ajkak és hosszú szempillák. Programozóként dolgozott, ugyanakkor fantasztikus szakács is volt. Biztosan azért jött az MG-modulba, hogy mikrozöldségeket gyűjtsön, amikor a robbanás okozta forgászavar miatt minden felborult.

A földön feküdt, egy egyre terebélyesebb, koszos víztócsában, körülötte kiborult növényekkel. Magzati pózba gömbölyödött.

A hangja fojtottan szólt a keze mögül.

– Megöltem őket?

Várjunk csak, mi van? Ja. A növényeket.

– Rendben vannak – nyugtatta meg Asuka. Ami nem volt… teljesen hazugság. Végignézett a törékeny, macskabajusznál is vékonyabb gyökérzetű hajtásokon, az esés következtében összegyűrődött, megsérült leveleken.

– Annyira sajnálom – mondta Gabriela.

Ruth ülő helyzetbe támogatta őt. Asuka sietve megragadta a másik karját…

A valóság buja kertté változott, magas pálmafákkal és sima betonösvényekkel. Szinte mindenütt kék kaliforniai bozótszajkók ezrei nyüzsögtek a földön és a levegőben. Ami nem stimmelt. A pálmafák még csak-csak, de ez a táj túl trópusinak tűnt ahhoz, hogy Kalifornia legyen, és ezek a madarak általában nem rajban…

Asuka meglepetten elengedte Gabrielát, és ismét az egyszerű, fehér hajóban találta magát. Lehet, hogy jobban beütötte a fejét, mint gondolta volna?

Ruth a jelek szerint semmit nem vett észre – és a segítségére sem tartott igényt.

Asuka ingerülten elkezdte összeszedni a palántákat, még ha csak Gabriela kedvéért is. Elképesztő, hogy ilyen törékeny kis izékre építik a jövőjüket. Alaposabban is megvizsgált egy elgörbült palántát, hogy eldöntse, menthető-e még.

– Ne mozogj – itatta fel Ruth Gabriela arcáról a vért az ingujjával.

– Jól vagyok.

Asuka felvett egy tálcát a padlóról, és belerakosgatta a palántákat. Lüktetett a feje. Mély levegőt vett, hogy nyugalmat merítsen a nedves föld illatából.

– Ne – mondta Gabriela.

Asuka megfordult, kicsit megbántva a szokatlan éltől, ami a másik lány hangjában csengett.

– Úgy értem, majd én megcsinálom.

Asuka arcát elöntötte a vér. Mi az, Gabriela talán már abban sem bízik, hogy képes gondját viselni néhány növénynek? Ez azért nem rakétatudomány. Sőt, még csak nem is rendszerkarbantartás. Amelyekhez ő egyébként is értett. Valamennyire. Leeresztette a kezét, és elfordult.

– Téged is elviszünk az orvosiba – hallotta meg Ruth dünnyögését.

– Ne, ne – válaszolta Gabriela.

– Erről nem nyitok vitát.

Ruth mindig elérte, amit akart, még ha mindenkit neki kellett is végiglökdösnie az úton. Ebben az esetben szó szerint. Ruth és Gabriela egy percen belül már indulásra készen álltak.

Asukában felmerült az az idegesítő gondolat, hogy megfeledkeztek róla. Már épp hozzá akarta írni ahhoz a nagy adag nehezteléshez, amit egyébként is táplált Ruth iránt, ám haragjának tárgya ekkor hátrapillantott.

– Siess már!

Ezért jobb neki Ruth nélkül.

Nem akarod most elolvasni édesanyád üzenetét?

– Nem.

Ruth és Gabriela fojtott hangon beszélgettek. Ő mintha ködön át hallgatta volna őket. El akarta mesélni a szobatársának, hogy a poszméhkolibri egykor a világ legkisebb madarának számított. Ruth látta az egyik utolsó példányt egy állatkertben, hatéves korában. Az orra foltot hagyott az üvegen. Ki akarta nyitni a madár ketrecét, de az apukái elmagyarázták neki, hogy túl értékes ahhoz, hogy szabadon engedjék. Nem biztos, hogy odakint életben maradna. Később, a konfliktus során az állatkert is közvetlen találatot kapott, és sok állat meghalt, a madarakat is beleértve. Ruth akkor azt mondta az apukáinak: „Látjátok? Ha akkor…” De a „ha” nem a való élet, és a kolibrik kihaltak.

Ruth tovább terelgette őket, Asuka pedig nem tudta, hogy sírjon vagy nevessen attól, hogy bármennyire is utálja ezt a nőt, még mindig szereti.

Miközben kisétáltak, Asuka mintha észrevett volna egy kék villanást a feldőlt polcon, ami madárra emlékeztette. Megállt, hogy hátranézzen, de nem látott semmit.

KILENCEDIK FEJEZET

A bozótszajkók rendkívül intelligensek, és képesek arra, hogy több ezer magot, csonthéjast és rovart begyűjtsenek, majd eltároljanak későbbre – aztán újra megtalálják ezeket. Még ahhoz is kifejlesztettek stratégiákat, hogy megakadályozzák a készleteik felfedezését, például időnként áthelyezik az élelmüket máshova.

Ez a viselkedés elképesztő térbeli memóriáról tanúskodik. Valamint a tervezés képességéről is, amiről egykor azt hitték, kizárólag az emberek sajátja.

TIZEDIK FEJEZET

A PHOENIX * 3980 CIKLUSSAL A KILÖVÉS UTÁN, 0 CIKLUSSAL A ROBBANÁS UTÁN, B–C MŰSZAK