Holly Jackson

A szerzőtől korábban megjelent:
Jó kislányok kézikönyve gyilkossághoz

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Holly Jackson: A Good Girl, Bad Blood
Egmont UK Limited, London, 2020

Fordította Horváth M. Zsanett

Originally published in English by Farshore, an imprint of HarperCollinsPublishers Ltd, The News Building, 1 London Bridge St, London, SE1 9GF under the title:
GOOD GIRL, BAD BLOOD

Copyright © Holly Jackson 2020
Hungarian translation © 2022, 2026 Horváth M. Zsanett
Translated under licence from HarperCollins Publishers Ltd.
The author asserts the moral right to be acknowledged as the author of this work.
Magyar kiadás © 2022, 2026 Kolibri Kiadó, Budapest
A Kolibri Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.
Illusztráció © Priscilla Coleman

ISBN 978 615 122 079 5

Felelős kiadó Pap Zoltán
Felelős szerkesztő Garamvölgyi Katalin
A szöveget gondozta Kalocsai Judit
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi
A borítót az eredeti felhasználásával készítette Oláh Gábor

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Bennek
és minden arcának,
amit az elmúlt tíz év során
láttam

Előzmények
és következmények

Azt hiszed, felismernél egy gyilkost.

Másképp cseng a hazugság a szájából. A hangja alig változik, de mégis észlelhető: elmélyül, majd élessé, akadozóvá válik, a ködösítésen átvillan az igazság. Ezt hiszed, ugye? Mindenki azt hiszi, hogy felismerné a gyilkost. Pip mégsem ismerte fel.

„Igazi tragédia, ami vele történt.”

Vele szemben ült, belenézett a jóságos, szarkalábas szempárba, a telefonja minden hangot, szipogást, torokköszörülést rögzített. És Pip mindent elhitt, az utolsó szóig.

Végighúzta a kezét az egérpadon, és visszatekerte a hangfájlt.

„Igazi tragédia, ami vele történt.”

A hangszóróból újra felcsendült Elliot Ward hangja, betöltötte a sötét hálószobát és ott visszhangzott Pip fejében.

Stop. Klikk. Vissza.

„Igazi tragédia, ami vele történt.”

Százszor is meghallgatta. Sőt, ezerszer. Mégsem talált semmilyen árulkodó jelet, a hangszíne sem változott, amikor Elliot oda-vissza váltott hazugságról féligazságra. A férfi, akire azelőtt szinte apjaként tekintett. De végső soron Pip is hazudott, nem igaz? És hiába áltatja magát azzal, hogy csak a szeretteit akarta megvédeni, Elliot is ugyanezt hozta fel a saját védelmére. Pip elhessegette a fejében duruzsoló nyugtalanító hangot; már napvilágra került az igazság, legalábbis egy része, inkább ebbe kapaszkodott.

Tovább hallgatta a felvételt, most következett az a rész, amitől a haja is égnek állt.

„És mit gondol, Sal ölte meg Andie-t?” – kérdezte a saját hangja a múltból.

„… olyan szeretetre méltó fiú volt. Azonban a bizonyítékokat tekintve nem tudom elképzelni, hogy nem ő volt. Szóval, bármennyire is rossz érzés, de azt hiszem, neki kellett megölnie. Nincs más magyarázat…”

Kivágódott a szobaajtó.

– Mit csinálsz? – dörrent rá egy hang a jelenben, de kihallatszott belőle a mosoly, a hang tulajdonosa ugyanis pontosan tudta, hogy mivel foglalkozik a lány.

– Megijesztettél, Ravi – bosszankodott Pip, és az egérhez kapott, és leállította a hangfájlt. Ravinak igazán nem kéne hallania Elliot Ward hangját, soha többé.

– A sötétben kuksolsz és azt hallgatod, és kettőnk közül még én vagyok az ijesztő alak? – kérdezte Ravi, és felkapcsolta a lámpát. A sárga fény megcsillant a fiú sötét haján, amit hátrafésült a homlokából. Grimaszolt, amivel mindig meg tudta mosolyogtatni Pipet, még most is, mert képtelenség volt ellenállni neki.

A lány ellökte magát az íróasztaltól.

– Hogy jutottál be egyáltalán?

– A szüleid épp indulni készültek Joshsal és egy jóképű citromos pitével.

– Ó, tényleg! – bólogatott Pip. – Az új szomszédokat üdvözlik. Most költözött be egy fiatal pár Chenék házába. Anya ütötte nyélbe az üzletet. A Green házaspár… vagy talán Brown? Nem emlékszem.

Furcsa volt belegondolni, hogy új család veszi birtokba azt a házat, új életek bontakoznak ki a régi falak között. Pip barátja, Zach Chen már akkor is itt élt, négy házzal lejjebb, amikor Pip ötévesen ideköltözött. Nem volt végleges a búcsú; mindennap találkoztak Zachkel az iskolában, de a fiú szülei úgy döntöttek, hogy nem tudják ebben a városban folytatni az életüket, főleg a nagy hűhó után. Pip le merte volna fogadni, hogy őt tekintik a nagy hűhó főkolomposának.

– Mellesleg fél nyolcra megyünk vacsorázni – jegyezte meg Ravi sután.

Pip felpillantott. A fiú a legjobb ingét viselte, betűrte a nadrágjába, és… csak nem új cipőt húzott? Amikor Ravi közelebb lépett, arcvíz illata csiklandozta a lány orrát; ám a fiú ekkor megtorpant, nem csókolta meg Pip homlokát, nem túrt a hajába. Ehelyett leült az ágyra és malmozni kezdett.

– Ami azt jelenti, hogy majdnem két órával korábban jöttél. – Pip elmosolyodott.

– I… igen. – Ravi köhintett.

Miért jött zavarba? Valentin-nap volt, az első, amióta megismerkedtek, és Ravi asztalt foglalt a Szirénben, kint, a város szélén. Pip legjobb barátnője, Cara meg volt győződve arról, hogy Ravi ma este megkéri a lányt, hogy legyen a barátnője. Ide a rozsdás bökőt, mondta. Pipnek remegni kezdett a gyomra a gondolattól, és forróság öntötte el a mellkasát. Persze lehet, hogy erről szó sincs: Sal szülinapja is Valentin-napra esik. Ravi bátyja ma töltené be a huszonnégyet, ha túlélte volna a tizennyolcadik évét.

– Meddig jutottál? – kérdezte Ravi, és a laptop felé biccentett, melynek képernyőjét hegyes, kék tüskékkel rajzolta tele az Audacity hangszerkesztő program. Az egész sztori azokban a vékony, kék vonalakban rejlett. Pip projektje a kezdettől egészen a befejezésig; minden hazugság, minden titok. Némelyik Pipé.

– Kész van – válaszolta Pip, és lepillantott az új USB-s mikrofonra. – Végeztem. Hat epizód. Egy-két telefonos interjúra rá kellett szabadítanom a zajszűrőt az élvezhetőbb minőségért, de elkészült.

A mikrofon mellett egy zöld műanyag mappában voltak a hozzájárulási nyilatkozatok, amiket mindenkinek postázott. Aláírták és visszaküldték, ezzel engedélyezve az interjúk közzétételét a podcastban. Még Elliot Ward is aláírt egyet a börtöncellájában. Csupán ketten utasították vissza: Stanley Forbes a helyi laptól, és persze Max Hastings. Az ő hangjuk azonban nem is kellett a sztorihoz; Pip a saját kutatási naplója részleteivel töltötte ki a hézagokat, a saját felolvasásában.

– Máris végeztél? – csodálkozott Ravi, noha igazán nem kellett volna meglepődnie. Jól ismerte a lányt, talán jobban, mint bárki más.

Pip alig két hete állt ki a gimnázium nagytermében, hogy mindenkinek beszámoljon a történtekről. A sajtó azonban elferdítette a sztorit; még most is ragaszkodtak a saját verziójukhoz, mert az egyszerűbb és kényelmesebb volt. Pedig az Andie Bell-ügyet sok mindennek lehet nevezni, csak kényelmesnek nem.

– Ha jól akarsz csinálni valamit, akkor magadnak kell véghez vinned – jegyezte meg Pip, és tekintete végigfutott a cikcakkos hangsávon. Jelen pillanatban nem tudta eldönteni, hogy ez valaminek a kezdete vagy a vége. Csak azt tudta, hogy ő melyiket szeretné.

– Na és most? – kérdezte Ravi.

– Exportálom az epizódfájlokat, feltöltöm őket a SoundCloudra heti egyepizódos időzítéssel, majd átmásolom az RSS-csatorna linkjét a podcast szolgáltatókhoz, mint az iTunes és a Stitcher. De még nem végeztem mindennel – magyarázta a lány. – Fel kell vennem az intrót erre a főcímdalra, amit az Audio Jungle-ön találtam. Az intróhoz azonban szükség lesz egy címre.

– Aha! – Ravi hátradőlt az ágyon. – Szóval még mindig nincs címünk, lady Fitz-Amobi?

– Nincs bizony – válaszolta Pip. – De már leszűkítettem a kört három jelöltre.

– Halljuk! – biztatta a fiú.

– Inkább nem, úgyis kigúnyolsz.

– Hová gondolsz! – tiltakozott a fiú őszintén, röpke mosollyal az arcán.

– Hát jó. – Pip a jegyzeteire lesett. – Az első: A félresiklott igazságszolgáltatás nyomában. Mi a… Ravi, látom, hogy röhögsz.

– Csak ásítottam, becsszóra!

– Nos, akkor a másodiktól se leszel elragadtatva, ugyanis így szól: Egy lezárt ügy: Az Andie Bell-akta… Ravi, hagyd abba!

– Mi…? Sajnálom, nem tehetek róla. – A fiú úgy kacagott, hogy potyogtak a könnyei. – Csak ugye… a sok jó tulajdonságod ellenére, Pip, egyvalami hiányzik belőled…

– Hiányzik? – A lány megpördült, és szúrósan nézett Ravi szemébe. – Hiányzik belőlem valami?

– Igen – bólintott a fiú, és a lány villámló szemébe nézett. – A rámenősség. Mondhatni, szinte egyáltalán nem vagy az, Pip.

– Egy frászt nem vagyok az.

– Vonzani akarod a hallgatókat, felcsigázni őket. Legyen a címben olyan szó, mint „gyilkos” vagy „halott”.

– De az olyan szenzációhajhász!

– És pontosan erre van szükség ahhoz, hogy az emberek végig is hallgassák – magyarázta a fiú.

– De a címjavaslataim pontosak és…

– Dögunalmasak?

Pip hozzávágott egy sárga szövegkiemelőt.

– Olyan cím kell, ami rímel vagy alliterál. Valami, ami elég…

– Rámenős? – kérdezte Pip Ravi hangját utánozva. – Akkor mondj jobbat!

– Bűn-tények… – gondolkodott hangosan Ravi. – Nem. Ó, Little Kilton… esetleg Little Kill Town.

– Brr, na ne! – fanyalgott Pip.

– Igazad van. – Ravi felpattant és fel-alá járkált. – Ami egyedivé teszi, az te vagy. Egy tizenhét éves lány, aki megold egy ügyet, amit a rendőrség rég lezártnak tekint. És mi vagy te? – Hunyorogva nézett Pipre.

– Mint kiderült, nem vagyok elég rámenős – dünnyögte a lány színlelt bosszúsággal.

– Egy diák – gondolkodott hangosan Ravi. – Egy lány. Egy projekt. Ó, mit szólnál a Halálos házi feladathoz?

– Inkább ne.

– Oké… – A fiú az ajkába harapott, mire Pipnek újra remegni kezdett a gyomra. – Tehát, valami gyilkos vagy halott. Te pedig Pip vagy, egy diáklány, aki ért a… basszus! – kiáltott fel váratlanul, és a homlokára csapott. – Megvan!

– Mi? – kérdezte Pip.

– Tutira megvan – ismételte Ravi, aki mérhetetlenül meg volt elégedve magával.

– Na, mondd már!

– Jó kislányok kézikönyve gyilkossághoz.

– Neeeee! – Pip elképedten rázta a fejét. – Ez irtó gáz, túl erőltetett.

– Te meg miről beszélsz? Tökéletes!

– Jó kislány? – méltatlankodott Pip. – Két hét múlva tizennyolc leszek; nem vagyok hajlandó hozzájárulni a saját infantilizálásomhoz.

– Jó kislányok kézikönyve gyilkossághoz – ismételte Ravi mélyen zengő hangon, mint valami narrátor, és felállította Pipet a székről, majd magához húzta.

– Nem – ingatta a fejét a lány.

– De – makacskodott a fiú, miközben Pip derekára tette a kezét és végigsimított az oldalán.

– Szó sem lehet róla!

Jó kislányok kézikönyve gyilkossághoz: A legújabb, megtörtént bűntényt feldolgozó podcast hátborzongató fináléval zárul

BENJAMIN COLLINS
MÁRCIUS 28.

Aki még nem hallgatta végig a Jó kislányok kézikönyve gyilkossághoz hatodik epizódját, az ne olvasson tovább. Spoilerekből nem lesz hiány.

A legtöbben természetesen már tavaly november óta tudjuk, hogyan végződött a rejtély, amikor bejárta a sajtót a hír, de nem is az a lényeg, hogy ki követte el a bűntényt. A Jó kislányok kézikönyve gyilkossághoz egy tizenhét éves amatőr detektív útjáról szól, kezdve a lezárt ügytől – a tinédzser Andie Bell meggyilkolásától, amivel a lány barátját, Sal Singhet gyanúsították – a kisvárosi titkok egyre sötétebb sűrűjéig, melyekre egymás után derül fény. Az ujjal mutogatások, hazugságok és tévedések kavalkádjáig.

Az utolsó rész tele van csavarral, kezdve Pip megdöbbentő felismerésével, miszerint legjobb barátnőjének apja, Elliot Ward küldte a fenyegető üzeneteket a nyomozása alatt. A férfi ellen szóló cáfolhatatlan bizonyíték Pip számára a felismerés pillanata. Ravi Singhgel – Sal öccse, egyben Pip nyomozótársa – úgy hiszik, hogy Andie Bell még életben van, és Elliot fogva tartja valahol. Pip egyedül szembesíti Elliot Wardot a tényekkel, majd Ward szavai nyomán végre összeáll a kép: tanár és diákja titkos szerelmi viszonyt folytatott, amit állítólag a lány kezdeményezett. „Ha ez igaz – elmélkedik Pip –, szerintem Andie el akart menekülni Little Kiltonból, különösen az apjától, aki a forrásom szerint zsarnokoskodó és érzelmileg bántalmazó szülőként viselkedett. Andie talán azt hitte, hogy Mr. Ward be tudja juttatni Oxfordba, mint Salt, hogy végre elszabadulhasson otthonról.”

Az eltűnése estéjén Andie Elliot Ward házához ment. Vitatkozni kezdtek. A lány megbotlott és beverte a fejét az íróasztalba. Ám amíg Ward elrohant az elsősegélydobozért, Andie beleveszett az éjszakába. Az elkövetkező napokban Andie-t hivatalosan is eltűntté nyilvánították, Elliot Ward pedig pánikba esett, azt hitte, a lány belehalt a fejsérülésbe valahol, és ha a rendőrség megtalálja a holttestet, a bizonyítékok elvezetik hozzá a zsarukat. Az egyetlen esélye az volt, ha kerít nekik egy meggyőzőbb gyanúsítottat. „Sírva mesélte el nekem – idézi fel Pip –, hogyan ölte meg Sal Singhet.” Ward öngyilkosságnak állította be, és olyan nyomokat hagyott a helyszínen, melyekből a rendőrség arra a következtetésre jutott, hogy Sal előbb a barátnőjét ölte meg, majd saját magával is végzett.

Ám hónapokkal később Wardnak megfagyott az ereiben a vér, amikor megpillantotta Andie-t az út szélén, lesoványodva, mocskosan. Hát mégsem halt meg a lány! Ward nem hagyhatta, hogy Andie visszatérjen Little Kiltonba, így a lányra öt évig tartó fogság várt. Csakhogy a következő fordulat már nem is lehetne különösebb: Ward ugyanis nem Andie Bellt tartotta fogva a padlásán. „Annyira hasonlított rá – magyarázza Pip –, még a lány is váltig állította, hogy ő Andie.” Valójában Isla Jordannek hívták, és értelmi fogyatékos, kiszolgáltatott ifjú hölgy volt. Elliot egész idő alatt azzal győzködte magát – és Islát –, hogy ő Andie Bell.

Így már csak egy megválaszolatlan kérdés maradt: mi történt az igazi Andie Bell-lel? Ifjú nyomozónk ismét lekörözi a rendőrséget. „Andie húga, Becca Bell volt a kulcs.” Pip rájött, hogy Becca szexuális erőszak áldozata lett egy házibulin (amit a helyi srácok csak „ereszd el a hajam” partinak becéztek), Andie pedig drogokat árult az ilyen bulikon, köztük Rohypnolt, amiről Becca úgy sejtette, hogy közrejátszott az őt ért erőszakban. Amíg Andie aznap este Wardnál volt, Becca állítólag bizonyítékot talált a nővére szobájában arra, hogy Max Hastings Rohypnolt vásárolt tőle, és valószínűleg ő volt Becca támadója (Max hamarosan többrendbeli nemi erőszak és szexuális zaklatás miatt áll bíróság elé). Ám amikor Andie hazatért, nem úgy reagált, ahogy Becca remélte. Megtiltotta a húgának, hogy elmenjen a rendőrségre, mert azzal ő maga is bajba keveredne. Veszekedni, majd dulakodni kezdtek, végül Andie a földre zuhant, hányt, majd elvesztette az eszméletét. A boncolás – amit tavaly novemberben végeztek, miután megtalálták a holttestet – kimutatta, hogy „a fejsérülés okozta agyi duzzanat nem volt halálos. Noha kétségtelenül ez okozta a hányást és az eszméletvesztést, Andie Bell végül a saját hányásába fulladt bele.” Becca ledermedt, állítólag végignézte a nővére haláltusáját, de túl sokkos és ingerült állapotban volt ahhoz, hogy megmentse az életét. Végül elrejtette a holttestet, mert félt, hogy senki se hinné el, hogy baleset történt.

Ezzel elérkeztünk a befejezéshez. „Nincsenek ferdítések és csúsztatások, csak a szomorú igazság, hogyan halt meg Andie Bell, és hogyan ölték meg és állították be gyilkosnak Salt, amit készséggel elhitt az egész város.” Pip a kíméletlen konklúzióban mindenkit felsorol, akinek benne volt a keze a két tinédzser halálában, név szerint: Elliot Ward, Max Hastings, Jason Bell (Andie apja), Becca Bell, Howard Bowers (Andie drogdílere) és maga Andie Bell.

A Jó kislányok kézikönyve gyilkossághoz már a hat héttel ezelőtt megjelent első epizóddal felkerült az iTunes-listák élére, és a jelek szerint még sokáig listavezető marad. Az utolsó epizód tegnap este jött ki, de a hallgatók már a nagy sikerű podcast második évadát várják. A weboldalán közzétett nyilatkozatban azonban Pip azt írta: „Attól tartok, hogy nyomozó napjaimnak leáldozott, és a JKKGy-t nem követi második évad. Ez az ügy kis híján felemésztett, ezt akkor éreztem csak igazán, amikor már túl voltam rajta. Egészségtelen mániává vált, jelentős veszélynek tettem ki miatta magamat és a szeretteimet. Ezt a történetet azonban befejezem, kiegészítem a résztvevők bírósági tárgyalásának és ítéletének részleteivel. Ígérem, ott leszek, amíg el nem hangzik az utolsó szó.”

Egy hónappal
később

Csütörtök

Egy

Még mindig ott volt, valahányszor kinyitotta a bejárati ajtót. Nem volt valódi, ezt Pip is tudta, csak az elméje töltötte ki a hiányt, a tátongó űrt. Hallotta a hangját: a kutyakarmok kopogását a kövön, ahogy fut, hogy üdvözölje kis gazdáját. De ő nem lehetett, nem lehetett. Csak egy emlék, egy hang kísértete, ami mindig is ott volt.

– Te vagy az, Pip? – szólt ki Leanne a konyhából.

– Szia! – felelte Pip, és ledobta bronzszínű zsákját a folyosón, a tankönyvek összekoccantak benne.

Josh a nappaliban gubbasztott a tévé előtt a padlón, és a Disney Channel reklámjait nézte.

– Kiguvad a szemed – jegyezte meg Pip, ahogy elvonult mellette.

– Neked meg a segged – vágott vissza Josh. Rémes riposzt volt, ez tény, de villámgyors egy tízéves gyerektől.

– Szervusz, drágám, hogy ment a suli? – kérdezte Leanne, és belekortyolt a virágos bögrébe.

Pip belépett a konyhába és leroskadt az egyik bárszékre a pult mellett.

– Elment. Csak elment. – A suli újabban csak elment. Nem volt se jó, se rossz. Elment. Pip lerúgta a lábáról a cipőt, ami nagyot koppant a kövön.

– Ó! – szólt Leanne. – Muszáj mindig a konyhában hagynod a cipődet?

– Muszáj mindig rajtakapnod?

– Igen, az anyád vagyok – hangzott a felelet. Leanne meglegyintette a lánya karját az új szakácskönyvével. – Ja, és valamit meg kell beszélnünk, Pippa.

A teljes név. Mennyi jelentés tömörült abba a plusz szótagba.

– Bajban vagyok?

Leanne nem válaszolt.

– Flora Green ma felhívott Josh iskolájából. Tudod, ő az új tanársegéd.

– Aha… – Pip bólintott, várta a folytatást.

– Joshua ma bajba keveredett, és beküldték az igazgatóhoz. – Leanne gondterhelten ráncolta a homlokát. – Mint kiderült, Camilla Brown ceruzahegyezője eltűnt, Josh pedig úgy döntött, hogy felveszi az osztálytársai vallomását, bizonyítékokat gyűjt, és összeállít egy gyanúsítottlistát. Négy gyereket megríkatott.

– Ó! – szólt Pip, és megint görcsbe rándult a gyomra. Bizony, bajban volt. – Jól van, jól van. Beszéljek a fejével?

– Az nagyszerű lenne. Most – nyomatékosította Leanne, és felemelte a bögrét, és jó nagyot kortyolt belőle.

Pip feszült mosollyal lecsúszott a bárszékről, és átment a nappaliba.

– Szia, Josh! – köszönt közömbös hangon, és lehuppant az öccse mellé a padlóra. Lenémította a tévét.

– Hé! – méltatlankodott az öccse, de Pip rá se hederített.

– Hallottam, mi történt ma a suliban.

– Ja, igen. Két gyanúsítottam van. – Josh a nővére felé fordult, barna szeme felcsillant. – Esetleg segíthetnél…

– Ide hallgass, Josh – szólt Pip, és a füle mögé simított egy sötét hajtincset. – Ez a detektíveskedés egyáltalán nem olyan menő, mint hiszed. Sőt… kifejezetten borzalmas.

– De én…

– Hallgass végig, oké? Az embereket boldogtalanná teszik a detektívek. Téged is boldogtalanná tesz… – magyarázta Pip és elcsuklott a hangja. Krákogott egy kicsit, amíg összeszedte magát. – Emlékszel, amikor apa elmesélte, mi történt Barneyval, hogy miért esett baja?

Josh bólintott, nagy szeme elfelhősödött.

– Ez történik, ha detektívesdit játszol. Bajuk esik másoknak. És bajt hozol rájuk akkor is, ha nem ez a szándékod. Titkolóznod kell, még ha nehéz is. Én ezért hagytam fel vele, és neked se kéne erőltetned. – Pipet szíven ütötték a saját szavai, aztán elnyelte őket a bensőjében tátongó űr. – Érted?

– Igen… – Josh bólintott, a kurta szó összefolyt a következővel: – Ne haragudj!

– Ne butáskodj! – A lány elmosolyodott, és átölelte az öccsét. – Nincs miért szabadkoznod. Szóval, leállsz a detektívesdivel?

– Le, becsszó.

Nos, ez könnyen ment.

– El van intézve – jelentette be Pip a konyhában. – Az eltűnt ceruzahegyező örökre megoldatlan rejtély marad.

– Hát, talán mégsem – jegyezte meg Leanne kendőzetlen mosollyal. – Lefogadom, hogy Alex David csente el, az a kis enyveskezű szarházi.

Pip felhorkant.

Az anyja félrerúgta Pip cipőit az útból.

– Szóval, hallottál már Ravi felől?

– Aha. – A lány előkapta a telefonját. – Azt mondta, tizenöt perce végeztek. Hamarosan átjön, hogy megcsináljuk a felvételt.

– Oké. Milyen volt a mai nap?

– Azt mondja, kemény. Bárcsak én is ott lehettem volna! – Pip a pultra könyökölt, és az öklére támasztotta a fejét.

– Tudod, hogy nem lehet, suliba kell járnod – emlékeztette Leanne. Ezt a vitát nem akarta újrakezdeni; ezt Pip is jól tudta. – És nem volt elég a kedd? Szerintem igen.

Kedden, a tárgyalás első napján az Aylesbury Királyi Bíróságon a vád tanúként beidézte Pipet. A lány új kosztümben, fehér blúzban jelent meg, alig bírt megálljt parancsolni idegességtől remegő kezének, nehogy az esküdtszék meglássa. Csurgott az izzadság a hátán. És minden pillanatban magán érezte a fiú tekintetét a védelem asztala mögül, mint fagyos ujjak érintését védtelen testén. Max Hastings.

Amikor rásandított, látta a gúnyos derűt a szemében, amit senki más nem vett észre. Legalábbis a nulladioptriás, áttetsző szemüveglencséken keresztül. Hogy merészeli? Hogy merészel kiállni és ártatlannak vallani magát, amikor mindketten tudták az igazat? Pip felvett egy telefonbeszélgetést, melyben Max beismeri, hogy elkábította és megerőszakolta Becca Bellt. Ott volt a felvételen, tagadhatatlanul. Max bevallotta, miután Pip megfenyegette, hogy mindenkinek elárulja a titkait: a cserbenhagyásos gázolást és Sal alibijét. De hiába, nem számított. A felvétel nem állta meg a helyét a bíróságon. Ehelyett a vád Pip beszámolójára támaszkodott. Ő pedig szó szerint felidézte a beszélgetést… nos, leszámítva a legelejét, és a titkokat, amiket meg kell őriznie Naomi Ward védelmében.

– Tényleg rémes volt – ismerte be Pip –, de akkor is ott lenne a helyem. – Így volt; megígérte, hogy figyelemmel kíséri az ügy alakulását, amíg le nem zárul. Ehelyett Ravi ült be mindennap a nyilvános tárgyalásra jegyzetelni. A suli ugyanis nem vagylagos – ezt Leanne és az új igazgató is világosan megmondta.

– Pip, légy szíves! – szólt rá Leanne. – Épp elég nehéz volt ez a hét. És holnap még a megemlékezésre is el kell mennünk. Micsoda hét!

– Aha. – Pip felsóhajtott.

– Jól vagy? – Leanne várt egy kicsit, aztán megszorította Pip vállát.

– Persze. Mindig jól vagyok – vágta rá a lány.

Pip látta az anyja arcán, hogy nem hisz neki. Ám nem számított, mert egy pillanattal később ritmusos kopogás ütötte meg a fülüket: Ravi jól ismert jelzése. Hosszú-rövid-hosszú. Pip szíve átvette az ütemet, mint mindig.

Fájlnév:

Jó kislányok kézikönyve gyilkossághoz: Max Hastings tárgyalása (3. frissítés).wav

[Csilingelés]

Pip:Üdvözlök mindenkit, Pip Fitz-Amobi vagyok, és ez a Jó kislányok kézikönyve gyilkossághoz: Max Hastings tárgyalása. Ez a harmadik frissítés, aki elszalasztotta az első két epizódot, az előbb hallgassa meg őket. Végigvesszük, mi történt ma, Max Hastings tárgyalásának harmadik napján, mellettem ül Ravi Singh…

Ravi:Helló!

Pip:… aki a karzatról kísérte figyelemmel a tárgyalás menetét. Ma tehát egy újabb áldozat, Natalie da Silva tanúvallomására került sor. Nem véletlenül ismerős a név; Nat is szerepelt az Andie Bell-ügyben folytatott nyomozásomban. Kiderült, hogy Andie zaklatta Natet az iskolában, sőt intim fotókat szerzett róla, amiket aztán a közösségi hálón terjesztett. Ezt lehetséges indítéknak véltem, és egy ideig gyanúsítottnak tartottam Natet. Természetesen óriásit tévedtem. Ma Nat megjelent a bíróságon, hogy tanúvallomást tegyen arról, hogy 2012. február 24-én, egy „ereszd el a hajam” bulin Max Hastings elkábította és szexuálisan bántalmazta. A vád egyrendbeli szexuális bántalmazás és egyrendbeli nemi erőszak. Ravi, felidéznéd, hogy mi hangzott el a vallomás során?

Ravi:Hogyne. Tehát, a vád először is megkérte Natet, hogy állítsa időrendbe az eseményeket: mikor érkezett a buliba, mennyit mutatott az óra, mielőtt elveszítette az eszméletét, mikor ébredt fel reggel, és mikor távozott a házból. Nat azt mondta, hogy ködösek az emlékei: valaki átvezette egy hátsó szobába, el a bulizóktól, és lefektette egy kanapéra, ahol úgy érezte, megbénult és nem tud mozogni, majd valaki lefeküdt mellé. Az elmondása szerint ezután elvesztette az eszméletét. Amikor másnap reggel felébredt, rosszul volt és émelygett, olyan másnaposnak érezte magát, mint még soha. A ruhája összegyűrődött, és nem volt rajta a bugyija.

Pip:Emlékezzünk vissza, mit mondott kedden a vád szakértője a Rohypnolhoz hasonló benzodiazepinek hatásairól; Nat tanúvallomása tökéletes összhangban áll ezzel. Ez a drog altatóként hat, sőt nyugtató hatást fejt ki a szervezet központi idegrendszerére, ami megmagyarázza, miért érezte úgy Nat, hogy megbénult. Szinte olyan érzés, mintha elhagynád a tested, mintha nem hallgatna rád, a végtagjaid nem engedelmeskednek.

Ravi:Úgy van, és a vád többször is elismételtette a szakértővel, hogy a Rohypnol egyik mellékhatása az eszméletvesztés, ahogy Nat is mondta, pontosabban az anterográd amnézia, amikor az agy elveszíti azon képességét, hogy új emlékeket alkosson. És szerintem a vád erre újra meg újra fel akarja hívni az esküdtszék figyelmét, ez a részlet ugyanis jelentős szerepet játszik minden áldozat tanúvallomásában; nem emlékeznek arra, hogy mi történt pontosan, mert a drog blokkolta az emlékalkotást.

Pip:Becca Bell esetében a vád ezt külön kihangsúlyozta. Emlékeztetőül: Becca nemrég bűnösnek vallotta magát, és elfogadta, hogy három évre ítélték annak ellenére, hogy a védőügyvédei szerint megúszhatta volna a börtönbüntetést, mivel Andie halála idején kiskorú volt, és egyéb tényezők is közrejátszottak. Így Becca tegnap videóhíváson keresztül tett vallomást a börtönből, ahol az elkövetkező tizennyolc hónapot tölti.

Ravi:Pontosan. És akárcsak Becca esetében, a vád ma is rámutatott, hogy mindkét lány csupán egy vagy két alkoholos italt fogyasztott az állítólagos támadás estéjén, ami nem magyarázza meg a részegség mértékét. Nat konkrétan egész este egyetlen 330 milliliteres üveg sört fogyasztott el. És világosan meg tudta mondani, hogy kitől kapta az italt, amikor megérkezett a buliba: Maxtől.

Pip:Kíváncsi vagyok: mi volt Max reakciója Nat tanúvallomására?

Ravi:A karzatról csak a profilját láttam és a tarkóját. De ugyanúgy viselkedik, mint kedden. Látszólag nyugodt, rendkívül higgadt a megjelenése, mindig épp azt nézi, aki a tanúk padján ül, mint akit nem igazán érdekel, hogy mit mondanak róla. Még mindig ugyanazt a vastag keretes szemüveget hordja, és száz százalékig biztos vagyok benne, hogy nulldioptriás – én már csak tudom, anyám szemész.

Pip:A haja még mindig olyan hosszú és kócos, mint kedden volt?

Ravi:Igen, úgy tűnik, ebben a külsőben egyeztek meg az ügyvédjével. Drága öltöny, hamis szemüveg. Talán azt képzeli, hogy kusza, szőke hajával le tudja fegyverezni az esküdteket, vagy mi.

Pip:Nos, egyes világvezetőknek bejött.

Ravi:A tárgyalótermi rajzoló megengedte, hogy lefotózzam a mai rajzát, és azt mondta, közzétehetjük, miután már a sajtóban is megjelent. Láthatod rajta Maxet, amint a vádlottak padján ül, míg a védőügyvédje, Christopher Epps épp a tanúskodó Natnek tesz fel kérdéseket.

Pip:Valóban, és aki szeretné megtekinteni a rajzot, az megtalálja a jokislanyokkezikonyvegyilkossaghoz.com weboldalon a kiegészítő tartalmak közt. Beszéljünk tehát a védelem kérdéseiről.

Ravi:Igen, nos… elég meredek volt. Epps rengeteg tolakodó kérdést tett fel. Milyen ruhát viselt aznap este? Szándékosan öltözködött kihívóan? Fotókat is mutatott Natről, amik azon az estén készültek, és felkerültek a közösségi hálóra. Bele volt zúgva az osztálytársába, Max Hastingsbe? Mennyi alkoholt szokott fogyasztani egy átlagos estén? Emellett előásta, hogy Nat büntetve volt testi sértést okozó támadásért, amivel arra akart kilyukadni, hogy nem megbízható tanú. Tulajdonképpen karaktergyilkosságot kísérelt meg. Látszott, hogy ezzel felzaklatta Natet, de ő megőrizte a hidegvérét, mély levegőt vett és ivott egy korty vizet, mielőtt válaszolt a kérdésekre. A hangja viszont remegett. Nem volt könnyű végignézni a jelenetet.

Pip:Annyira bosszant, hogy engedélyezik az áldozatok ilyen jellegű vallatását. Szinte rájuk hárítják a bizonyítás terhét, ami egyáltalán nem fair.

Ravi:Nem bizony. Ezt követően Epps arról faggatta, hogy miért nem ment el másnap a rendőrségre, ha olyan biztos volt az erőszak tényében és az elkövető kilétében. Mondván, ha elment volna hetvenkét órán belül, a vizeletvizsgálat kimutatta volna a Rohypnolt a szervezetében, amire az ügyvéd állítása szerint nincs semmi bizonyíték. Nat erre csak annyit tudott felelni, hogy nem volt biztos magában, mivel nem emlékezett a történtekre. Mire Epps megkérdezte tőle, hogy ha nem emlékszik, akkor honnan tudhatná, hogy nem adta beleegyezését a szexuális kontaktusba. Sőt, hogy egyáltalán volt bármiféle kapcsolata a védencével aznap este. Nat azt válaszolta, hogy Max a következő hétfőn tett egy igen gyanús megjegyzést, megkérdezte tőle, hogy jól érezte-e magát a bulin, mert ő igen. Epps nem hagyta annyiban. Kimerítő lehetett Natnek.

Pip:Úgy tűnik, ezt a taktikát veti be Max védelmére. Megpróbálja aláásni és hitelteleníteni a tanúkat. Velem kapcsolatban azt mondta, nekem pont kapóra jött, hogy Maxet bűnbaknak állítsam be, hogy Becca Bellt és a feltételezhetően gondatlanságból elkövetett emberölést jobb színben tüntessem fel. Hogy az egész csak az „agresszív feminista narratíva” része, amit a podcastommal propagálok.

Ravi:Ja, hát Epps erre az útra tévedt…

Pip:Gondolom, aki háromszáz fontos órabért fizet az ügyvédjének, az minimum ilyen agresszív stratégiát vár el tőle. De a Hastings családot természetesen nem fogja földhöz vágni az ügyvéd bére.

Ravi:Nem számít, milyen stratégiát alkalmaz; az esküdtek felismerik az igazságot.

Fájlnév:

Max Hastings tárgyalása – Függelék: Tárgyalótermi vázlatrajz.jpg

Kettő

Összefolytak a szavak, indaként nyúltak át a szóközökön Pip bandzsító szeme előtt, mígnem teljesen elmosódott a kézírása. Hiába nézte a papírt, gondolatban máshol járt. Újabban gyakran megesett; óriási lyukak tátongtak a figyelmén, és minduntalan elveszett bennük.

Volt idő, nem is olyan rég, amikor lebilincselőnek találta volna a hidegháborús helyzet fokozódásáról szóló gyakorlóesszét. Amikor figyelt, igazán odafigyelt. Mert azelőtt ilyen volt, de valami megváltozott. Remélhetőleg csupán idő kérdése befoltozni a lyukakat, és minden újra a régi lesz.

Rezgett a telefon az asztalon, a képernyőn Cara neve villogott.

– Jó estét, Amőba kisasszony – szólt bele Cara, amikor Pip felvette. – Kezdődhet a netflixes lazulás tótágasban?

– Máris Cara mia, két másodperc! – kurjantotta Pip, és a laptoppal meg a telefonnal az ágyra ugrott, majd bebújt a takaró alá.

– Milyen volt a mai tárgyalás? – érdeklődött Cara. – Naomi majdnem elment ma reggel, hogy lelki támaszt nyújtson Natnek. De végül nem bírt szembenézni Maxszel.

– Most töltöttem fel a legújabb frissítést. – Pip felsóhajtott. – Annyira pipa vagyok, hogy Ravival óvatoskodnunk kell felvétel közben, mindenhez hozzá kell tennünk, hogy „állítólag”, nehogy már megsértsük az ártatlanság vélelmét, amikor pontosan tudjuk, hogy ő tette. Mindazt elkövette, amivel vádolják.

– Ja, ez elég gusztustalan. De sebaj, egy hét, és lefut az ügy. – Cara mocorogni kezdett a takarója alatt, sercegett a vonal. – Jaj, találd ki, mit találtam ma!

– Na mit?

– Mém lettél. Igazi mém, amit vadidegenek posztolgatnak a Redditen. Egy fotón szerepelsz Hawkins felügyelővel a sajtómikrofonok előtt. Úgy nézel ki, mintha a szemedet forgatnád, miközben prézsmitál.

– Tényleg a szememet forgattam.

– A legviccesebb szövegeket írják hozzá. Mintha te lennél a legújabb „féltékeny barátnő” mém. A te képed mellé csak annyit írtak: Én…, Hawkins mellé meg: A férfiak elmagyarázzák nekem a saját viccemet a neten. – Cara felnyerített. – Na, abból tudod, hogy befutottál, ha mém lett belőled. Kerestek azóta újabb szponzorok?

– Aha – válaszolta Pip. – Néhány cég keresett ez ügyben. De… még mindig nem tudom, helyes-e profitálni a történtekből. Nem is tudom, nincs energiám erre gondolni, pláne ezen a héten.

– Tudom, micsoda hét! – Cara megköszörülte a torkát. – Szóval, holnap, tudod… a megemlékezés, nem lesz fura Ravinak… és a szüleinek, ha mi is elmennénk Naomival?

Pip felült.

– Dehogy! Tudod, hogy Ravi nem úgy gondolkodik. Már beszéltetek erről.

– Tudom, tudom. Csak arra gondoltam, mivel holnap Salre és Andie-re emlékezünk, most, hogy kiderült az igazság, esetleg fura lenne, ha mi…

– Ravi az utolsó, aki bűntudatot keltene benned azért, amit apád művelt Sallel. És a szülei sem tennék. – Pip elhallgatott egy pillanatra. – Azok után, amiken keresztülmentek, ők mindenkinél jobban megértik az ilyet.

– Tudom, csak…

– Minden oké, Cara. Ravi is azt szeretné, ha eljönnél. És biztos, hogy azt mondaná, hogy Sal is örülne Naominak. Ő volt a legjobb barátja.

– Oké, ha biztos vagy benne.

– Én mindig biztos vagyok a dolgomban.

– Meghiszem azt. Szerintem kaszinóba kéne járnod – jegyezte meg Cara.

– Nem lehet, anyát már így is aggasztják a „szenvedélybeteg hajlamaim”.

– Az elcseszett személyiségünk Naomival nyilván ellensúlyozza ezt valamelyest.

– De úgy tűnik, nem eléggé – kontrázott Pip. – Ha kicsit keményebben próbálkoznátok, az szuper lenne.

Cara így vészelte át az elmúlt hat hónapot; ez volt az új rutin. Aranyköpések és szellemeskedések mögé rejtőzött, amelyek megnevettették, majd gyorsan el is hallgattatták az embereket. A legtöbben nem tudták, mi a helyes reakció, ha valaki azzal viccelődik, hogy az apja elrabolt egy embert és megölt egy másikat. Pip viszont pontosan tudta, mi a teendő: beszállt a szellemeskedésbe, hogy Carának mindig legyen valaki az oldalán. Ő így segített.

– Vettem. Noha a nagyi már nem sokáig bírja cérnával. Tudod, Naominak most újabb agymenése támadt: el akarja égetni apa összes cuccát. A nagyszülők ezt nyilvánvalóan nem akarják, úgyhogy rögvest be is köpték az agyturkásznál.

– Elégetni?

– Most mondd meg! – gúnyolódott Cara. – Mi van, ha véletlenül megidéz vele egy démont, vagy tudom is én. De talán jobb, ha nem szólok apának; még mindig abban reménykedik, hogy Naomi egy nap meglátogatja.

Cara kéthetente eljárt a Woodhill börtönbe meglátogatni az apját. Azt mondta, ez nem azt jelenti, hogy megbocsát neki, de attól még az apja. Naomi egyszer se ment be hozzá, és azt mondja, nem is fog.

– Szóval, mikor lesz a megemlékezés… egy pillanat, nagyapa mond valamit… igen? – Cara hangja eltávolodott a telefontól. – Igen, tudom. Persze.

Cara nagyszülei – az anyukája szülei – tavaly novemberben beköltöztek hozzájuk, hogy Carának legyen része némi orvos által előírt stabilitásban, amíg be nem fejezi az iskolát. Az április azonban majdnem véget ért, közeledtek a vizsgák és az évzáró. Vészesen gyorsan. És amint eljön a nyár, árulni kezdik Wardék házát, a lányok visszaköltöznek a nagyszülőkkel Great Abingtonba. Így legalább közelebb lesznek egymáshoz, amikor Pip elkezdi az egyetemet Cambridge-ben. Little Kilton azonban Cara nélkül nem lesz ugyanaz, és Pip titkon azt kívánta, bárcsak sose jönne el a nyári szünet.

– Oké. Jó éjt, nagyapa!

– Mi volt az?

– Jaj, tudod, csak fél tizenegy van és túúúl későre jár, villanyoltás van, és miért nem vagyok már rég ágyban ahelyett, hogy a „barátnőimmel” pletyiznék. Többes számban. Ha ez így megy tovább, a büdös életben nem lesz barátnőm, pláne egynél több, arról nem is beszélve, hogy a tizennyolcadik század óta senki se hívta „villanyoltásnak” a lefekvést – dohogott a lány.

– Nos, a villanykörtét 1879-ben találták fel, úgyhogy…

– Könyörgök, most hagyd abba! Beállítottad már?

– Majdnem – válaszolta Pip, és végighúzta az ujját az egérpadon. – A negyedik résznél tartunk, ugye?

Decemberben kezdték, amikor Pip megtudta, hogy Cara nem alszik rendesen. Ami igazán nem volt meglepő; a legrosszabb gondolatok éjszaka szoktak az emberre törni. Carát pedig sokkal rosszabbak gyötörték, mint a legtöbb embert. Pip azt kívánta, bárcsak el bírná hallgattatni őket, elterelni Cara figyelmét, hogy elaludjon. Gyerekkorukban mindig Cara volt az első, aki elájult a pizsamapartikon, halkan hortyogott a B kategóriás horrorfilmek fináléján. Pip ezért megpróbálta felidézni a régi pizsamapartik hangulatát, felhívta Carát, és együtt netflixeztek. Az ötlet bevált. Amíg Pip ébren volt és hallgatott, Cara el tudott aludni, halkan szuszogott a telefonba.

Azóta minden este ezt csinálják. Eleinte olyan sorozatokat néztek, amikre Pip ráfoghatta, hogy van némi „ismeretterjesztő értékük”. De ezekből már annyit láttak, hogy lassan zuhanni kezdett a színvonal. Mindenesetre a Stranger Thingsnek legalább akad némi történelmi vonatkozása.

– Oké, kész vagy? – kérdezte Cara.

– Kész. – Csak többszörös próbálkozás után sikerült egy időben elindítani a lejátszást; Cara laptopja kicsit késett, így ő az egyre indította el, Pip pedig a startra,

– Három – számolt vissza Pip.

– Kettő.

– Egy.

– Start.

Péntek

Három

Felismerte a fiú lépteit; tudta, hogy hangzanak szőnyegen és parkettán, és a nyilvános parkoló ropogó kavicsain. Megfordult és rámosolygott, mire Ravi megszaporázta lépteit, mint mindig, ha megpillantotta a lányt. Pipnek minden alkalommal felragyogott tőle az arca.

– Helló, őrmester! – súgta a fiú, miközben Pip homlokához érintette az ajkát. Ez volt az első becenév, amit a lánynak adott, mostanra csak egy volt a több tucat közül.

– Jól vagy? – kérdezte Pip, noha tudta, hogy nincs; a fiú túl sok dezodort fújt magára, ködfelhőként lengte körbe a szag. Ami azt jelentette, hogy ideges.

– Ja, csak izgulok egy kicsit – bólintott Ravi. – Anya és apa már előrementek, de előbb le akartam zuhanyozni.

– Semmi gond, az ünnepség csak fél nyolckor kezdődik – nyugtatta meg Pip, és kézen fogta a fiút. – Rengeteg ember gyülekezik a pavilon körül, talán pár százan lehetnek.

– Máris?

– Aha. Suliból hazafelé jövet átvágtam arra, és láttam, hogy a híradósok javában készülnek a hepajra.

– Ezért vagy inkognitóban? – Ravi elmosolyodott, és játékosan megrángatta az üvegzöld dzseki kapucniját, amit Pip a fejére húzott.

– Csak amíg át nem jutunk rajtuk.

Különben is, nyilván ő tehet arról, hogy eljöttek; a podcast újra felkeltette a sajtó érdeklődését Sal és Andie története iránt. Főleg ezen a héten, a haláluk hatodik évfordulóján.

– Milyen volt ma a tárgyalás? – kérdezte Pip, majd észbe kapott: – Ráérünk holnap beszélni róla, ha nem akarsz…

– Dehogy, minden oké – legyintett a fiú. – Úgy értem, semmi sem oké. Ma az egyik lány került sorra, aki az egyetemen ugyanabban a koleszban lakott, mint Max. Lejátszották a másnap reggeli segélyhívását. – Ravi nagyot nyelt. – Epps persze rászállt a keresztkérdésekkel: nem találtak DNS-t az erőszakot követő vizsgálat során, nem emlékezett semmire, satöbbi. Tudod, Epps láttán néha eltűnődöm, vajon tényleg védőügyvéd akarok-e lenni.

Ez volt a nagy terv: Ravi újra beül az emelt szintű vizsgáira magántanulóként, egy időben Pippel. Utána jelentkezik egy jogi gyakornoki pozícióra, ami szeptemberben kezdődik, amikor Pip egyetemre megy. „Jó kis páros leszünk!”, mondogatta Ravi.

– Epps rossz ügyvéd – rázta a fejét Pip. – Te a jók közé fogsz tartozni. – Megszorította a kezét. – Felkészültél? Várhatunk még egy kicsit, ha…

– Felkészültem – vágott a szavába Ravi. – Csak… én… mellettem maradsz?

– Hát persze. – Pip vállal megbökte a fiú karját. – Nem engedlek el.

Sötétedett, amikor elindultak a ropogó kavicson a park puha pázsitja felé. Az emberek kis csoportokba verődve érkeztek Gravelly Way felől, mindenki a pavilon felé tartott a park déli oldalán. Pip előbb hallotta a tömeg hangját, mint hogy meglátta volna; a halk, zümmögő morajt, amit csak akkor hallani, amikor több száz ember verődik össze egy kis helyen. Ravi erősebben szorította a kezét.

Megkerültek egy sűrű hegyi juhar csoportot, és megpillantották a halványsárga fényben ragyogó pavilont. Az emberek gyertyákkal és mécsesekkel rakták körbe az építményt. Ravinak izzadni kezdett a tenyere.

Ahogy közelebb értek, Pip megpillantott néhány ismerős arcot hátul: ott volt Adam Clark, az új történelemtanár, mellette Jill a kávézóból, amott pedig Cara nagyszülei integettek lelkesen. Elindultak, és ahogy az emberek megfordultak és a szemükbe néztek, a tömeg szétnyílt előttük, elnyelte őket, majd újra összezárult a hátuk mögött.

– Pip, Ravi! – szólt egy hang balról. Naomi volt az, a haja szoros lófarokba fogva, a mosolya feszült. Jamie Reynolds – Pip barátja, Connor bátyja – mellett, őmellettük pedig, döbbent rá Pip, Nat da Silva. A lány haja olyan fehérnek tűnt az alkonyatban, hogy szinte dicsfényként ragyogott a feje körül. Mind egy évfolyamra jártak Sallel és Andie-vel.

– Sziasztok – köszönt Ravi, és ezzel kizökkentette Pipet a gondolataiból.

– Helló, Naomi, Jamie – követte a példáját Pip, és biccentett. – Szia, Nat – motyogta, amikor Nat ráemelte halványkék szemét, és elkomorult. Eltűnt a dicsfény, és fagyosabb lett a levegő.

– Sajnálom – dadogta Pip. – Én… én… csak azt akartam mondani, hogy sajnálom, amin keresztülmentél tegnap a… a tárgyaláson, de fantasztikusan csináltad.

Semmi. Natnek a szeme se rebbent.

– És tudom, hogy ez a hét meg a következő rémes lehet neked, de megkapja, amit megérdemel. Ebben biztos vagyok. Ha van bármi, amit tehetek…

Nat elfordult Piptől, mintha ott se lenne.

– Oké – mondta végül Nat élesen.

– Oké – ismételte Pip halkan, majd Naomihoz és Jamie-hez fordult. – Jobb, ha megyünk. Viszlát később!

Folytatták az útjukat a tömegben, és amikor eltávolodtak, Ravi a fülébe súgta:

– Na igen, még mindig rühell téged.

– Tudom. – Pip azt is tudta, hogy megérdemli; hiszen egy ponton gyanúsítottként tekintett Natre. Miért ne utálná ezért? Pip félresöpörte Nat fagyos pillantásának emlékét a többi hasonló érzés közé.

Megpillantotta Cara kócos, sötétszőke, magas kontyát, mely kiemelkedett a tömegből, és megcélozta Ravival. Cara Connor mellett állt, aki szaporán bólogatott, miközben a lány beszélt. Mellettük Ant és Lauren szinte összenőtt fejjel, újabban egybe mondták ki a nevüket, Ant-Lauren, mert elválaszthatatlanok voltak. Most, hogy tényleg együtt voltak, nem úgy, mint azelőtt, amikor csak látszólag voltak együtt. Cara azt mondta, hogy a jelek szerint a tavaly októberi „ereszd el a hajam” bulin kezdődött az egész, amire Pip csak a nyomozás miatt ment el. Nem csoda, hogy nem tűnt fel neki. Zach a másik oldalukon állt, senki se figyelt rá, zavartan babrált laza, fekete hajával.

– Sziasztok! – szólt Pip, amikor Ravival a kis csoporthoz értek.

– Helló, helló! – érkezett kórusban a válasz.

Cara megfordult és felnézett Ravira, idegesen piszkálta a gallérját.

– Én, ööö… én… hogy vagy? Úgy sajnálom.

Carának eddig sosem esett nehezére a beszéd.

– Minden rendben. – Ravi elengedte Pip kezét, hogy átölelje Carát. – Komolyan, ígérem.

– Köszönöm – suttogta Cara, és Pipre pislogott Ravi válla fölött.

– Jé, nézzétek! – csattant fel Lauren, és oldalba bökte Pipet, majd jelzett a szemével. – Jason és Dawn Bell.

Andie és Becca szülei. Pip követte Lauren pillantását. Jason elegáns gyapjúkabátban jött, ami túl meleg lehetett ehhez az estéhez, és a pavilon felé vezette Dawnt. Dawn lesütötte a szemét, a lábát bámulta, kifestett szempillái összetapadtak, mintha már sírva érkezett volna. Olyan kicsinek tűnt Jason mögött, aki kézen fogva vezette.

– Hallottátok a hírt? – súgta Lauren, és intett a többieknek, hogy húzódjanak közelebb. – Állítólag Jason és Dawn újra együtt vannak. Anya szerint a fickót otthagyta a második felesége, és Jason állítólag visszaköltözött abba a házba Dawnnal.

Abba a házba. A házba, amelynek konyhakövén Andie Bell a haláltusáját vívta, míg Becca csak állt és nézte. Ha igaz ez a sok állítólag, Pip eltűnődött, vajon Dawnnak mennyi beleszólása lehetett ebbe a döntésbe. Az alapján, amit Jasonről hallott a nyomozás során, úgy érezte, a férfi senkinek a véleményére nem hallgat. Az mindenesetre biztos, hogy nem a legjobb fényben tűnt fel a podcastban. Sőt, egy twitteres szavazáson, amit az egyik hallgató kezdeményezett a JKKGy Legutálatosabb Alakjáról, Jason Bell majdnem ugyanannyi szavazatot kapott, mint Max Hastings és Elliot Ward. Pip se maradt le sokkal, a negyedik helyezést érte el.

– Irtó fura, hogy még mindig itt élnek – jegyezte meg Ant, és elkerekedett a szeme, mint Laurené. Így táplálták egymás energiáját. – Ugyanabban a helyiségben ülnek asztalhoz, ahol Andie meghalt.

– Mindenki másképp dolgozza fel a traumát – magyarázta Cara. – Ne akard az átlagemberek mércéje szerint megítélni őket.

Ant-Lauren erre befogta mind a két száját.

Zavart csend ereszkedett rájuk, amit Connor próbált megtörni. Pip örömmel fedezte fel, hogy egy ismerős pár ácsorog mellettük. Elmosolyodott.

– Ó, sziasztok, Charlie és Flora! – Az új szomszédok négy házzal lentebbről: a rozsdavörös üstökű Charlie a gondosan nyírt szakállával, és Flora, akit Pip eddig kizárólag virágmintás hacukákban látott. Ő volt az új pedagógiai asszisztens az öccse iskolájában, és Josh egyszerűen rajongott érte. – Észre se vettelek benneteket.

– Helló! – biccentett Charlie mosolyogva. – Bizonyára te vagy Ravi. – És megrázta a fiú kezét. – Mindketten őszintén sajnáljuk, ami történt.

– A bátyád csodálatos fiú lehetett – tette hozzá Flora.

– Köszönöm. Igen, az volt – válaszolta Ravi.

– Ó! – Pip megpaskolta Zach vállát, hogy magára vonja a figyelmét. – Ő itt Zach Chen. Ő volt az előző lakó a házatokban.

– Örülök, hogy megismertelek, Zach – mondta Flora. – Imádjuk azt a házat. A hátsó szoba volt a tiéd?

Pip figyelmét egy pillanatra elvonta a háta mögül érkező sziszegő hang. Megjelent Connor bátyja, Jamie és sutyorogni kezdtek az öccsével.

– Dehogy, nem járják kísértetek – mondta épp Charlie, amikor Pip visszafordult a többiekhez.

– Flora, hallottad már a csöveket a földszinti vécében? – kérdezte Zach. – Olyan a hangjuk, mintha egy kísértet hörögné, hogy fuuuss, fuuuss!

Flora szeme hirtelen elkerekedett, és falfehér arccal fordult a férjéhez. Kinyitotta a száját, hogy válaszoljon, de köhögőrohamot kapott, és szabadkozva eltávolodott a társaságtól.

– Most nézd meg, mit csináltál! – vigyorgott Charlie. – Holnapra örök barátságot köt a klotyó szellemével.

Ravi ujjai lesiklottak Pip karján, vissza a kezéhez, és a lányra pillantott. Igen, menniük kéne, hogy megkeressék a fiú szüleit; hamarosan kezdődik a megemlékezés.

Elköszöntek, és elindultak az első sorok felé. Pip esküdni mert volna rá, hogy az érkezésük óta megkétszereződött a résztvevők száma; már csaknem ezer ember gyűlt össze. A pavilon közelébe érve, Pip megpillantotta Sal és Andie felnagyított fotóját. A két képet a kis építmény két oldalán, állványokon helyeztek el. Örökké fiatal arcukat egyforma mosoly ragyogta be. Az emberek virágcsokrokat helyeztek a képek köré a fűbe, gyertyák lángja pislákolt, és lábdobogás zaja töltötte be az estét.

– Ott vannak – mutatott előre Ravi. A szülei jobb oldalon álltak, Sal portréjánál. Körülöttük emberek csoportosultak, és Pip családja is a közelben várakozott.

Elhaladtak Stanley Forbes mögött, aki az eseményt fotózta, sápadt arca fel-felvillant a vakufényben, sötétbarna haja tompán csillogott.

– Hát persze hogy ő is itt van – jegyezte meg Pip, miután hallótávon kívül értek.

– Jaj, hagyd már, őrmester! – Ravi rámosolygott a lányra.

Hónapokkal ezelőtt Stanley küldött a Singh szülőknek egy négyoldalas, kézzel írt bocsánatkérő levelet, melyben kifejtette, mennyire szégyelli, ahogy a fiukról beszélt. Emellett egy nyilvános bocsánatkérést is leközölt a helyi lapban, a Kilton Mailben, ahol önkéntesként dolgozott. És adománygyűjtésbe kezdett, hogy Sal is kapjon egy emlékpadot a parkban Andie-é mellett, feljebb az ösvényen. Ravi és a szülei elfogadták a bocsánatkérést, Pipnek azonban voltak fenntartásai.

– Ő legalább bocsánatot kért – folytatta Ravi. – Nézd csak meg a többieket. – Végigmutatott a szüleit körbeálló embereken. – A barátaik, a szomszédaik. Mind pokollá tették az életüket. Sosem kértek bocsánatot, csak úgy tettek, mintha meg sem történt volna az elmúlt hat év.

Ravi elhallgatott, mert Pip apja a keblére nyalábolta a két fiatalt.

– Rendben vagy? – kérdezte a fiútól, és megveregette a hátát, mielőtt elengedte.

– Rendben vagyok – bólintott Ravi, és megborzolta Josh haját, majd Pip anyukájára mosolygott.

Ravi apja, Mohan is odajött hozzájuk.

– Bemegyek előkészíteni pár dolgot. Utána találkozunk. – Kedveskedve Ravi állára koppintott. – Vigyázz anyádra! – Mohan felment a pavilon lépcsőjén, és eltűnt a belsejében.

Pontban hét harminckor kezdődött a megemlékezés. Ravi az anyja és Pip között állt, a kezüket fogta. Pip hüvelykujja a fiú tenyerét simogatta, amikor a kerületi tanácsos, aki segített a szervezésben is, odalépett a mikrofonhoz a lépcső tetején, hogy szóljon „néhány szót”. Nos, nem állt meg néhánynál, hosszasan papolt a városban nagy becsben tartott családi értékekről, és az „elkerülhetetlen igazságról”, miközben magasztalta az ügyben eljáró Thames Valley-i rendőrség „fáradhatatlan munkáját”. Minden szarkazmus nélkül.

Utána Mrs. Morgan beszélt, a Little Kilton-i középiskola új igazgatónője. A tanács lemondatta az elődjét azután, hogy fény derült arra, hogy mi mindent művelt Mr. Ward, amíg az iskolában dolgozott. Mrs. Morgan felváltva beszélt Andie-ről és Salről, s hogy milyen mély nyomot hagytak a városon.

Majd Andie legjobb barátnői, Chloe Burch és Emma Hutton léptek ki a pavilonból a mikrofon elé. Jason és Dawn Bell nyilvánvalóan úgy döntöttek, hogy nem beszélnek a virrasztáson. Chloe és Emma együtt olvasta fel Christina Rossetti Goblin Market című versét. Utána visszatértek a halkan morajló tömegbe, Emma szipogott és a pulcsiujjába törölte a szemét. Pip épp őt nézte, amikor valaki megbökte hátulról a könyökét.

Megfordult. Jamie Reynolds araszolt az emberek között, eltökélt, izzadságtól nyirkos arcán megcsillant a gyertyafény.

– Bocs – dünnyögte szórakozottan, mint aki meg sem ismeri a lányt.

– Semmi baj – felelte Pip, és követte Jamie-t a tekintetével, amíg a pavilonból elő nem lépett Mohan Singh, és beleköhintett a mikrofonba, mire az egybegyűltek elhallgattak. Egy pisszenést se lehetett hallani, csak a szél zúgását a fák közt. Ravi erősebben kapaszkodott Pip kezébe, a körme a lány húsába vájt.

Mohan lenézett a lapra, amit tartott. Remegett a keze, zörgött a papír.

– Mit is mondhatnék nektek a fiamról, Salről? – kezdte, és elcsuklott a hangja. – Mondhatnám, hogy kitűnő tanuló volt, ragyogó jövő állt előtte, de ezt már nyilván tudjátok. Mondhatnám, hogy hűséges és odaadó barát volt, aki senkit sem hagyott cserben, de már ezt is tudjátok. Mondhatnám, hogy hihetetlen jó testvér volt és csodálatos fiú, aki nap nap után büszkeséggel töltötte el a szívünket. Megoszthatnám veletek az emlékeinket, hogyan vált mosolygó, kúszó-mászó csöppségből olyan tinédzserré, aki imádta a hajnalokat és a hosszúra nyúlt estéket. Ám mindezek helyett csak egy dolgot szeretnék mondani Salről. – Mohan elhallgatott, felpillantott a lapról, és rámosolygott Ravira és Nishára. – Ha Sal ma itt lenne velünk, sosem ismerné be, és nyilván zavarba jönne, de a legkedvesebb filmje hároméves korától tizennyolcig a Babe volt.

Néhányan halkan, feszülten felkacagtak. Ravi is nevetett, és csillogni kezdett a szeme.

– Imádta azt a malacot. De egyben azért is szerette annyira azt a filmet, mert felcsendült benne a kedvenc dala. Az, amelyik megmosolyogtatta és könnyekre fakasztotta, amelyik hallatán legszívesebben táncra perdült volna. Ezért most megosztok veletek egy szeletet az életéből és lejátszom nektek ezt a dalt, hogy az életét ünnepeljük, amikor meggyújtjuk és eleresztjük a lámpásokat. De előbb szeretnék mondani valamit a fiamnak, valamit, amire hat évet vártam, hogy kimondhassam hangosan. – A papír úgy verdesett a mikrofonon, mint valami papírszárny, miközben Mohan megtörölte a szemét. – Sal. Bocsáss meg, fiam. Szeretlek. Soha nem fogsz eltűnni az életünkből; minden lélegzetvétellel a szívemben őrzöm az emlékedet. A nagy pillanatokat és a kicsiket, minden mosolyt, minden nevetést, minden örömöt és bánatot. Ígérem. – Elhallgatott, és biccentett valakinek jobbra. – Kezdhetitek.