Patkó Ágnes

GYILKOS BORVIDÉK

Patkó Ágnes

GYILKOS
BORVIDÉK

Szekszárdi vörös 2.

Copyright © Patkó Ágnes, 2024

© General Press Könyvkiadó, 2024

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

ISBN 978 963 452 923 1

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő SZABÓ PIROSKA

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Az Ildiknek az életemben – nem sorolom a neveteket,
úgyis tudjátok, kikre gondolok.

Prológus

Január végéhez képest is hideg volt, a szeles, napos, száraz zimankó a rossz nyelvek szerint Szibériának is becsületére vált volna, bár ebben azért talán volt némi túlzás. De legalább a hó nem esett, nem csúsztak a hegyi utak. Ennek pedig nemcsak a szervezők örültek, hanem azok a futók is, akik – valószínűleg minden józan ész ellenére – úgy gondolták, nincs jobb elfoglaltságuk egy téli szombat délelőttön, mint hogy részt vegyenek a város talán legőrültebb sportrendezvényén. Szekszárd hegyes-völgyes vidékén évek óta megszokottak voltak a különféle futóversenyek, némelyik rengeteg embert vonzott ide az egész országból, akik az egyáltalán nem könnyű terepen hosszú távokat is teljesítettek. Ez az esemény azonban újdonság volt: Vince napjára, azaz január 22-ére időzítették.

A Béla térről induló mezőny egyre inkább szétszakadt, ahogy megközelítette a város északi részén található, meredeken emelkedő völgyet, amelynek két oldala a napfényt is csak nyáron engedte be a mélyebb részekbe. Mire idáig elértek a futók, már komoly időkülönbség alakult ki a leggyorsabbak és leglassabbak között. A szervezők azonban nagyon is nagylelkűen határozták meg a szintidőt, azt akarták, hogy a tempója miatt senkit ne kelljen kizárni.

A magas, szikár férfi az utolsók között kanyarodott a völgybe vezető útra, és amikor jobbra fordulva eltűnt a szurdikban, maga előtt sem látott senkit. Kissé megcsóválta a fejét, és sétára váltott, ahogy elérte a legmeredekebb szakaszt. Magában motyogott, hiszen tudta, senki sem hallja. Mosolyogva korholta magát, hogy a kora ellenére pont egy ilyen nehéz versenyre nevezett be. Mert egy dolog a pályán vagy Sötétvölgyben kocogni, de mi értelme van a legnagyobb emelkedőket időre kipróbálni, arról nem is beszélve, hogy éppen télen?

Ha már úgyis lelassított, a zsebéből előhúzott egy tasakos zselét, hogy új energiát merítsen a hátralévő kilométerekre. Ahogy letépte és a zsebébe gyömöszölte a csomagolás sarkát, lépteket hallott maga mögött. Fel sem nézve szippantotta ki a piros anyag egyik felét a zacskóból, és kissé félrehúzódott, hogy elengedje a mögötte érkező futót. Az ütés teljesen váratlanul érte. A tarkója egy pillanatra belesajdult, aztán elvesztette az eszméletét, és már nem fájt semmi. Ahogy a földre zuhant, a kezéből kicsúszott a tasak. Az arcán még mindig az önmagukat korholók elnéző arckifejezése ült. Ahogy egyre távolodott a tudata, furcsamód az jutott eszébe, hogy a zselé csomagolásából így szemét lesz.

A gyilkosnak szerencséje volt az áldozata szikár termetével: nem nyomott sokat. Csak meg kellett ragadnia, és behúzni a közelben lévő bekötőutat határoló bokrok mögé. Szintén szerencsés volt, hogy a férfi nem rikító színű futóruhát viselt, mint aznap olyan sokan a versenyzők közül. Persze sietnie kellett, hiszen már hallotta, ahogy a következő versenyzők felbukkannak a kanyarban. Gyorsan leguggolt ő is a bokrok mögé, épp mielőtt két futó fújtatva elkocogott tőle néhány méterre, mit sem sejtve az előbb lezajlott eseményekről. Az úton csak egy piros folt jelezte a zseléstasak kifolyt tartalmát, ahogy az arra menők rátapostak.

1

Karai Renáta végre megkönnyebbülten dőlhetett hátra az elmúlt hetek feszes tempója után. Ahogy reggel felkelve megfőzte szokásos dupla kávéját, és beleöntötte a tejet, majd a veranda foteljába kuporodott vele, kedvtelve nézegette a nappaliban álló karácsonyfát. Lassan itt a vízkereszt, le kell szednem, gondolta, és kényelmesen nyújtózott egyet.

A lány ősszel költözött a városba, miután hirtelen elhatározással eladta a budapesti lakását, és megvette álmai kis házikóját Szekszárd belvárosának egyik csendes, eldugott utcájában. Amikor egy októberi délutánon dugig tömött autójával megérkezett új otthonához, még nem sejtette, milyen gyorsan talál majd barátokat, mennyire fogja szeretni új otthonát, és főként, hogy milyen rendkívüli kalandokba keveredik a következő hetekben. Még mindig megborzongott, ha eszébe jutott az a novemberi reggel, amikor megtalálta Wieszlauer József, a sikeres borász holttestét. Arról nem is beszélve, hogy az utána következő időszakban ő maga is komoly fenyegetéseket kapott, amíg végül fényt nem derített a mustgázmérgezés ügyére.

Annak ellenére, hogy így kezdődött, nem is kérdés, hogy maradok, tartott ki az elhatározása mellett a lány, hiszen végül minden jól alakult. A kissé túl kalandos kezdést leszámítva az új lakóhely barátokat, együtt elfogyasztott helyi borokat meg rengeteg közös vacsorát és beszélgetést is adott Renátának. Az év vége pedig egy hatalmas munkát hozott: egy teljes könyv fordítását. A karácsonyt ugyan külföldön töltötte a családjánál, de a munkát oda is magával vitte, és igazán csak most fújhatta ki magát, miután előző éjjel végre elküldte a kész kéziratot.

A gondolatra ismét belehasított a hátába a fájdalom, amit az okozott, hogy az elmúlt hetekben rengeteget ült. Még a hőn szeretett futásra is alig maradt ideje, az pedig, hogy a barátnőjével, Ildivel tartson annak kedvenc jógaórájára, végképp szóba sem jöhetett. Jó, ez nem csak a kevés idő miatt nem került szóba. Huh, borzongott meg a lány, aki nem volt éppen a lassú, összpontosítást igénylő sportok híve.

Renáta újra nagyot nyújtózott, közben majdnem kiöntötte a kezében tartott kávét. A veranda nagy üvegablakain csak úgy ömlött be a januári nap fénye. Letette a kisasztalra a bögrét, egy keze ügyébe került hajgumival összefogta rakoncátlan vörösesbarna fürtjeit, és a telefonjáért nyúlt, hogy üzenjen Ildinek. Végre megint élhetek társasági életet! – gondolta, és rögtön fel is vetette a város legegyedibb ruhaboltját vivő lánynak, hogy együtt ebédelhetnének. A válasz, Ildire jellemző módon, azonnal megérkezett, szokás szerint tele különféle emojikkal és írásjelekkel.

Renáta az órájára nézett, és látta, hogy egy rövid futás még éppen beleférhet az idejébe a megbeszélt ebéd előtt. A napsütés persze csalóka volt, hiszen mégiscsak januárt írtak, így a legmelegebb futóruhájában indult a nem messze lévő pályára. A délelőtti órán szinte üres volt a futókör, csak egy férfi rótta a köröket. Amikor a lány megérkezett, éppen a túlsó oldalon járt. Renáta a fülébe dugta a fülhallgatóját, és igyekezett lassabb tempót diktálni magának, hiszen érezte, az elmúlt hetek megfeszített munkája után rettentően kimerült. Nem is volt csoda, hogy a férfi már a negyedik körnél beérte. A lány érzékelte, hogy lelassít mellette, és ránéz. Ahogy kikapta a füléből a fülhallgatót, és odapillantott, azonnal felismerte a fiatal férfit. László. Ez biztos, de milyen László? – futott át azonnal a fején a gondolat, miközben gépiesen mosolyogva visszaköszönt a nála is magasabb, kifejezetten jóképű férfinak.

A kapcsolatukat nem lehetett éppen barátinak mondani. László ugyanis nyomozó volt, és ősszel többször is megpróbálta meggyőzni Renátát, hogy Wieszlauer József halála körül semmi gyanús nincs. A kis kézműves pincészet tulajdonosának a halála nem igazán alapozta meg barátságukat. Renáta kis híján elmerült az események igencsak izgalmas végkifejletével kapcsolatos emlékeiben, amikor végre tudatosodott benne, hogy a másik futó beszél hozzá.

– Elnézést, nem figyeltem, mit mondott? Tudja, éjjel adtam le egy nagy munkát, amin hetekig dolgoztam, és ilyenkor teljesen üres az agyam – próbálta magyarázni a dekoncentráltságát.

– Semmi gond – vágta rá László.

Csak milyen László? És milyen szép, mély hangja van! – terelődtek el ismét a lány gondolatai. Nagyot sóhajtva kérdezett vissza:

– Szóval mit is mondott? – kérdezte meg újra, és már biztos volt benne, hogy a fiatal nyomozó teljesen hülyének tartja. Hát, üsse kő, miatta akár meg is halhattam volna, tette hozzá gondolatban.

– Csak annyit jegyeztem meg, hogy nem is tudtam, hogy a pályán is szokott futni – mondta ismét, talán már harmadik alkalommal a férfi, bár Renáta erre nem esküdött volna meg.

– Igen, elég gyakran, bár a pálya nem a kedvencem, de közel van, és most túl fáradt voltam ahhoz, hogy az autókra figyeljek az utakon, vagy felmenjek a hegyre – magyarázta.

A férfi egyértelműen lelassított, hogy a lánnyal tarthasson, így már a második közös körükbe kezdtek.

– Remélem, jól van, és sikerült kihevernie a krimibe illő eseményeket. Örülök, hogy nem költözött el azonnal a bűnös városunkból – mosolygott a lányra.

Ha mosolyog, még jobban néz ki, futott át Renáta agyán, aztán gyorsan próbálta visszairányítani a gondolatait, hogy legalább valamennyire értelmes társalgást tudjon folytatni.

– Igen, köszönöm, a rémálmok csak pár hétig tartottak, és már a széket sem tolom a kilincs alá – magyarázta nevetve. – A költözés pedig valójában eszembe sem jutott, továbbra is nagyon tetszik a kisvárosi élet, habár most már kicsit kevésbé látom idillinek.

– Igen, ezt megértem. De abban szívesen segítenék, hogy újra minél pozitívabb színben lássa a városunkat. Örömmel bemutatnám egy borász barátomnak, sőt, elmehetnénk egy borkóstolójára is, ha van kedve. – A férfi kissé félénken mosolygott, miközben a javaslatot tette, láthatóan egyáltalán nem volt biztos a válaszban.

– Ó, hát igen, az akár jó is lehetne – válaszolta Renáta, aki teljesen megdöbbent. Eddig meg volt róla győződve, hogy a nyomozó egy idegesítő, nem túl okos, viszont minden lében kanál nőszemélynek tartja, az eszébe se jutott, hogy randira hívná.

A rendes válaszadástól ebben a pillanatban megmentette a telefonja hangos figyelmeztető jelzése.

– Ööö, elnézést, mennem kell. A barátnőmmel ebédelek, és el fogok késni, ha nem rohanok haza lezuhanyozni most azonnal – magyarázkodott kissé kapkodva. Remélte, hogy a rákvörös arcát a férfi a futásnak tudja be.

– Persze, persze, menjen csak! – válaszolta László kissé csüggedt arckifejezéssel. – De valamikor felhívhatom a borkóstoló miatt?

– Igen, igen, hívjon csak. És egyébként nem tegeződhetnénk? Így olyan, mintha még mindig kihallgatna.

– De, persze, igazad van – nevetett a férfi, ezt azonban már csak Renáta gyorsan távolodó hátával közölhette, aki még gyorsan visszaintett, ám megfordulni már nem fordult meg, így nem látta, hogy László addig nézi, amíg el nem tűnik az út végén.

Renáta, bármennyire is sietett, mégis öt perc késéssel lépett be a bisztróba, ahová Ildivel megbeszélték az ebédet. Már az ajtóból kiszúrta a barátnőjét, ami persze nem is volt nehéz. A szőke, komplikált hajfonat és a különösen tél idején szokatlanul élénk színű pulóver azonnal elárulta volna akkor is, ha nem éppen abban a pillanatban rendel csengő hangon egy limonádét a pincértől, aki láthatóan el volt ragadtatva a vendégtől. Ildi azonban rá sem hederített szegényre, főként, amikor észrevette a barátnőjét.

– Na végre, már azt hittem, visszamerültél valami újabb, végeláthatatlan feladatba, és további hetekre eltűnsz – mondta nevetve.

– Nem, mindennel végeztem, mindent leadtam, elküldtem, a következő egy hétben biztosan nem fogok dolgozni – vágta rá Renáta, és kihasználva, hogy a pincér még mindig ott téblábol az asztaluk mellett, ő is kért egy italt.

Gyorsan megrendelték a napi menüt is, amely szokás szerint levesből és valamilyen helyi, sváb szalámifajtával készült szendvicsből állt.

– Képzeld, mi történt! – kezdett bele Renáta, amikor a lelombozódott fiatalember végre távozott.

– Na mi? – kapta fel a fejét Ildi. – Látom, hogy ki vagy pirulva. Futottál?

– Igen, és nagyon érdekes élményben volt részem. A futópályára mentem, most az tűnt a legegyszerűbbnek. Persze tök üres volt. Melyik őrült fut egy januári délelőtt? Mármint rajtam kívül. És valójában ez sem igaz, mert egyvalaki mégiscsak volt ott.

– Ki? Ne húzd már az idegeimet! – kiáltott fel Ildi, majd egy pillanatra elhallgatott, amíg egy másik pincér, ezúttal egy unott arcú lány, letette eléjük a levest.

– Hát nem is figyeltem egyáltalán, hogy ki az, először csak azt láttam, hogy egy magas férfi – kezdte Renáta, majd éhesen a szájába kanalazott egy keveset az édesburgonya-levesből.

– Magas férfi? Jól kezdődik!

– Amikor utolért, megszólított, és akkor vettem észre, hogy az a fiatal nyomozó az. Valamilyen László, de persze azóta sem jutott eszembe a neve – mondta Renáta, miután lenyelte az első kanál meleg levest. – Jaj, de hülye vagyok, hát elmentettem a számát a telefonomba! Meg tudom nézni! Na mindegy, ráér, most éhesebb vagyok ennél.

– Hű, persze, megvan a nyomozó, nagyon is jól nézett ki, de mondjuk nem volt veled túl jó fej, ha jól emlékszem. Ha rajta múlik, akár... – Ildi elharapta a mondatot, és idegesen Renátára pillantott. Aggódott, hogyan reagál majd a barátnője.

– Semmi baj, már túl vagyok a stresszen – nevetett rá a lány, miközben ismét a levesbe merítette a kanalát. – Bár több ehhez hasonló élményre biztosan nem vágyom, de ezt már túléltem. Minden értelemben – kacsintott vicces eltúlzottsággal.

– Na de mit akart a nyomozó? Ugye nem megint az üggyel jött, meg hogy miért keveredtél bele?

– Nem. Szerintem amúgy teljesen hülyének nézhetett, mert kétszer is visszakérdeztem, hogy mit is mondott, annyira máshol járt az agyam. Aztán meg bedobta, hogy menjek el vele egy borász barátja borkóstolójára.

– Óóó! – hördült fel Ildi. – Micsoda fordulat! Romantikus borkóstoló a nyomozók gyöngyével! Elmész?

– Hát nem mondtam nemet, igaz, igent se, mert megszólalt a telefonom időzítője, hogy indulnom kell. Elvileg majd felhív – mondta Renáta, és gyorsan bekapta az utolsó kanál levest is.

– Hm, rendben, várjuk ki, hívást ígérni könnyű! De nem is hiszem, hogy megint sikerült elterelned a figyelmemet a legfontosabb témáról – panaszolta Ildi, aki szintén befejezte a levesét, és arrébb tolta a tányért. – Mikor kezdjük már átnézni azokat a papírokat? Hihetetlen, hogy még hozzájuk sem nyúltál, amióta kiestek a fali rejtekhelyről.

A két lány egy pillanatra elhallgatott, mindketten felidézték a pillanatot, amikor a Mikulás-napi vacsora után egy polcot próbált felfúrni a két jelen lévő férfi, András és István, aminek az lett a vége, hogy egy befalazott, vaskos iratkötegre bukkantak, amely egyszerűen a lábuk elé pottyant. Aznap este éppen arra volt idő, hogy kicsit belekukkantottak a kötegbe. És bár úgy tűnt, mintha véletlenszerűen összefogott halom lenne képes magazinoldalakból, kézzel írott fecnikből és újságrészletekből, ám az ember nem mindennap bukkan ilyen titokzatosan elrejtett tárgyakra. Ildi még át is nézte volna őket, de addigra István már fáradt volt, és nem is tartotta túl érdekesnek a leletet. Így a papírok visszakerültek a zacskóba, az pedig biztos helyre, majd a másnap érkezett sürgős és hatalmas megbízás minden mást maga mögé utasított Renáta életében.

Nyilván a lány is alig várta, hogy végre átnézhesse az iratokat és azt a többdoboznyi egyéb holmit, amelyet szekrények aljában, polcokon és fiókok hátsó részében talált, és ideiglenesen a kazánhelyiségben tárolt. Amikor ősszel megvette a házat az előző tulajdonosától, Eta nénitől, az idős asszony lényegében mindent ott hagyott a lakásban. A lányához költöző nyugdíjas nőt láthatóan nemigen érdekelték a régi dolgok, sem a rózsás csészék, amikből Renáta azóta annyi teát megivott, sem a szép régi fabútorok, sem a beszürkült csipkefüggönyök vagy a kiszáradóban lévő szobanövények, amelyeket éppen az utolsó pillanatban sikerült megmentenie.

Renáta imádta, hogy egy olyan otthonba cseppent bele, amelytől az az érzése támadt, hogy valaki más életébe is belenézhet. Az első, nyilvánvalóan személyes iratkupac megtalálásakor még elgondolkodott, nem kellene-e elküldenie Eta néninek, vagy legalább rákérdezni, de annyira nyilvánvaló helyen találta meg a kézírással teli papírok és furcsa újságkivágások gyűjteményét, hogy azt gondolta, ha akarta volna, a nő magával viszi vagy kidobja. Így a kíváncsiságára hallgatott, és mindent összegyűjtött, hogy majd később átnézze. Még a fióknyi kifakult művirágot is eltette, pedig azok láttán valamiért a hideg is kirázta. Persze nem volt kérdés, hogy a legérdekesebb kupac az lesz, amelyet valaki, valamikor befalazott az utcai szobában, amit a lány dolgozónak nevezett ki, és félig már be is rendezett.

Az elmúlt hónapban Ildi és a többi barátja, akik részt vettek azon a bizonyos vacsorán, folyamatosan rágták Renáta fülét, hogy mikor kezdik már átnézni a papírokat. Nyilvánvalóan szóba sem kerülhetett, hogy ne vegyenek részt az akcióban. Hiszen István, a jókedvű, rendíthetetlen állatorvos fogta a fúrót, amely feltárta a rejteket. A felesége, Éva szintén ott téblábolt. Egyedül András, a fiatal borász nem tudta az utóbbi időben zaklatni Renátát a papírok kérdésével. A férfi ugyanis éppen Dél-Afrikában tanulmányozta a helyi borkészítési technikákat. Renáta erre a gondolatra fel is kapta a fejét.

– Tényleg, Ildi, Andrásról hallottál mostanában? – kérdezte hirtelen, a barátnője pedig összerezdült a hirtelen témaváltástól. Vagy inkább az új témától.

– Ööö... Ez most hogy jön ide? – kérdezte a lány elpirulva. A szomorú pincér természetesen éppen erre a párbeszédre lépett az asztalukhoz a stifolderes szendviccsel, és ezt hallva, ha lehet, még inkább lógó orral távozott.

– Hát csak eszembe jutott az este, amikor megtaláltuk a papírokat – magyarázta András hirtelen megemlítését Renáta. – Ne haragudj, hogy semmire sem volt időm mostanában, de tudod, milyen vagyok, amikor elmerülök egy munkában.

– Tudom, igen. És igen, hallottam róla, időnként ír egy-egy e-mailt.

– De akkor most mi van? Mindannyian azt hittük a... – Hirtelen elhallgatott, és nagyot nyelt a november végi drámai események gondolatára. – Szóval mindannyian azt hittük akkor, hogy végre összejöttök. Vagy te nem akarod mégsem?

– Pfff, na jó, ehhez a témához bor kéne, de nekem még vissza kell mennem a boltba. De ha mostantól ráérsz, akkor este akár ki is nyithatunk egy palackot. Már úgyis olyan rég csináltunk ilyet. Szeretek ugyan jógázni, de minden este azért nem akarok. Képzeld, még a ruháim között is rendet raktam otthon!

Renáta jót nevetett a magányosság ezen fokán, hiszen a boltjában tökéletes rendszert fenntartó Ildi otthonában valóban elképesztő rendetlenség tudott uralkodni.

– Rendben, akkor ma este megbeszéljük. Meg azt is, hogy mi legyen a papírokkal. És nem kell minden este jógáznod, ne aggódj! Mikor futunk újra együtt? Ha mást nem, akár a pályán, este ki van világítva, nem?

– Persze, hogy újra találkozhass a helyes nyomozóval – nevetett Ildi, majd végre beleharapott a szendvicsébe, és jólesően nyugtázta, hogy házi kecskesajt is került bele.

Az elmúlt hetekben elvégzett munka nem sok időt hagyott másra, és ez nem csak a barátok elhanyagolásában mutatkozott meg. Milyen szerencse, hogy legalább a kertben nincs ilyenkor sok teendő, gondolta Renáta, ahogy belépett a kertet övező, magas falon nyíló kapun. A bokrok és fák levelek nélkül várták, hogy egyszer majd tavaszodni kezdjen, az ágyásokban eldugdosott hagymás növényeknek még nyomuk sem volt. Az ősszel komoly véráldozattal megszelídített cserjék pont ugyanúgy festettek, mint amikor újdonsült tulajdonosuk letette a metsző- és az ágvágó ollót. A kert összességében persze nem nézett ki túl hívogatóan. De hát melyik néz ki úgy januárban? – sóhajtotta a lány.

A ház belsejében már más volt a helyzet, az bizony volt már rendezettebb. Az elmúlt időszakban az is előfordult, hogy beágyazni sem maradt ideje, ami különösen azért volt kellemetlen, mivel még mindig a nappali kanapéján aludt. A hálószobaprojektre gondolni sem tudott volna a munkák mellett. Ezen a reggelen azért legalább az ágyneműt eltette.

Na jó, lássunk neki, így mégsem fogadhatom Ildit, már majdnem olyan a lakásom, mint az övé, nevette el magát Renáta. A főzés gondolatát mindenesetre elvetette, helyette a következő órákat a rendrakásra és porszívózásra fordította. Eta néni háza nem volt nagy, de a lány ősszel első látásra beleszeretett a régi polgári épületbe. A nagy belmagasság mellett az üvegezett veranda és a méretes, egybenyitott étkező-nappali-konyha fogta meg először. Ennek persze az volt a hátránya, hogy a konyhában is el kellett pakolnia. Mivel azonban mostanában nem főzött, ez volt a legegyszerűbb. Ahogy letörölte a port az ablakpárkányról, örömmel pillantott a nagyszülei fotójára, amelyet még ősszel akasztott az étkezőasztal fölé.

A nappaliban is összeszedte a szakkönyveket, szótárakat, és bevitte őket az utcai szobába, amelyet dolgozónak használt. Ahol viszont fejcsóválva nézte a falban tátongó üreget, ahonnan a papírköteg esett ki. Éppen egy hónapja történt, és nyilván arra sem volt még ideje, hogy a lyukkal kezdjen valamit. És így persze a polc sem kerülhetett fel azon a bizonyos estén, hiába várta három befúrt tipli a negyediket. Ehhez kell egy szakember, sóhajtott magában, mint azóta mindannyiszor, hogy ránézett a lyukra. Most azonban lépett egyet az elintézés irányába: fellapozta az asztalra hajított jegyzetfüzetét a házzal kapcsolatos teendőknél, és a lista végére írta, hogy festőt/kőművest keresni. Kissé el is töprengett, kit kérdezzen meg, majd odaírta a kézenfekvő választ: Istvánt.

A jegyzetfüzettel a kezében elgondolkodva leült székére, és elkezdte lapozgatni. Megborzongva nézte azokat az oldalakat, amelyekre Wieszlauer József halála után a gondolatait és gyanúit lejegyezte. Elmélázva idézte fel azoknak az izgalmas heteknek az eseményeit. Végül inkább becsukta a füzetet, és tovább pakolt.

Ildi szokásához híven pontosan érkezett, kezében egy extra méretű pizzával, Renátának pedig már az étel gondolatától megkordult a gyomra. Az elmúlt órák takarítási lendülete szerencsére kitartott, így a citromos-levendulás tisztítószerek illata és a szellőztetés utáni friss levegő töltötte be a lakást, meg persze a cserépkályhából áradó meleg. A vörösbor már kinyitva szellőzött a pulton, így a két lány nem is tétovázott, azonnal hozzáláttak a vacsorához. Amíg ettek, leginkább a városi pletykákat beszélték meg, és Ildi azt is elmesélte, hogy Éva, tanárnő barátjuk, István felesége is elkezdett vele jógára járni. A másik újdonság az volt, hogy Györgyi, közös masszőrjük elárulta: régebben sokat futott, és lenne is kedve újra belevágni. Azonnal el is kezdtek megtervezni egy sötétvölgyi kört a jövő hétre, amire elhívhatják újdonsült társukat.

– Jaj, nem is tudod, mennyire hiányoztál! – sóhajtott fel jóllakottan Ildi, majd kortyolt egy hatalmasat a poharában lévő kékfrankosból.

– Ne haragudj! – mondta Renáta. – De tudod, milyen vagyok, meg hát ez a munka is ilyen. Akkor kell csinálni, amikor van. És azért a házra is kell még költenem bőven, nem utasíthattam vissza ezt a könyvet. Amúgy teljesen kész vagyok, nagyon elfáradtam. Arról nem is beszélve, hogy nézett ki a ház, teljes katasztrófa volt, egész délután takarítottam, hogy egyáltalán be tudjalak engedni.

– Haha, vicces vagy. Nálad mindig rend van, nálam káosz, és te mondasz ilyeneket! – nevetett Ildi.

– Na de most, hogy végre újra itt vagyok testben és lélekben is, mesélj már, mi van akkor Andrással! – terelte a szót Renáta arra a témára, amely igazán izgatta.

Gyorsan újratöltötte a barátnője poharát a kékfrankossal, hiszen a másik lány már ebédnél jelezte, hogy ehhez a témához biztosan szüksége lesz a lélekerősítőre. András, az Ildinél nem sokkal idősebb borász a szakma ifjú nemzedékének egyik jeles szekszárdi képviselője volt, és nagy szívtipró hírében állt, mint Renáta ősszel megtudta, már kamaszkora óta. Ildi pedig nagyjából azóta dédelgetett magában egy diákkori élményt és talán egy kis romantikus vonzalmat is. Miután kis társaságuk összekovácsolódott ősszel, a baráti kör biztos volt benne, hogy végre egymásra is találnak, de ez láthatóan nem történt meg, aztán a férfi el is utazott a városból.

Ildi nagyot sóhajtott, és engedelmesen belekortyolt a poharába, majd bizonytalanul elmosolyodott.

– Hát, nem tudom. Nem tudom, mit akarok, nem tudom, bízhatok-e benne, vagy csak akkor éppen romantikus hangulatba került, és ezért úgy gondolja, komolyan tetszem neki. De honnan tudjam, hogy nem cserél-e le öt percen belül? – mondta töprengő tekintettel, a borba meredve.

– Értem – válaszolta Renáta, és ő is gondterhelten sóhajtott. Egyáltalán nem tetszett neki, hogy mindig jókedvű barátnőjét ilyen bizonytalannak látja.

– Ja, szóval végül elment pár hétre. De előtte megkérdezte, mit szólok hozzá – tette hozzá kissé reménykedő hangon Ildi.

– Az jó! – lelkesedett visszafogottan Renáta. – És milyen, hogy nincs itt?

– Nem jó – nevetett Ildi. – Szóval pont ezért itt az ideje, hogy eltereljük a figyelmemet, amire az a titokzatos, falba rejtett papírkupac lenne a legjobb. Tisztára, mint egy filmben!

A két lány hamar megegyezett, hogy hétvégén nekilátnak az iratköteg áttekintésének, és az sem volt kétséges, hogy Istvánt és Évát is bevonják a rejtvényfejtés izgalmába. Gyorsan írtak is egy üzenetet, és a vasárnap lefixálása után Ildi immár vidámabban indult haza.

2

A vasárnapig tartó időszak azzal telt, hogy Renáta megpróbálta újra összerakni az életét a kizárólag munkával töltött időszak után. Megküzdött a halmokban álló szennyessel, végre újra mindennap volt ideje és energiája befűteni a kályhába, amit sokkal jobban szeretett, mint a radiátorok adta meleget. Rendesen kitakarított, és megint elkezdett főzni. Újra elővette a futócipőt napközben is, és a pályánál távolabbra is elmerészkedett. Az egyik legfontosabb teendője azonban az volt, hogy ellátogasson Györgyihez, aki egy alapos masszázzsal legalább a leginkább összeállt izomcsomóktól megszabadította, miközben neki is elújságolta, hogy újra futni kezdett. Renáta már ősszel megtapasztalhatta a nála egy-két évvel fiatalabb lány kérlelhetetlenségét és kezének erejét. Igaz, hogy sötét, majdnem fekete szeméből is határozottság sugárzott. Az a fajta nő volt, akin egy gramm felesleg sincs, izom viszont annál inkább, és azt nem is félt használni a munkájában.

Renáta, aki azonnal fellelkesedett az új sporttárs gondolatára, javasolta, hogy szombaton együtt vágjanak neki a sötétvölgyi ösvénynek. Hiába szabadkozott a masszőr, hogy lassú lesz, hiszen csak újrakezdő, annak hallatán, hogy Renátának is csupán pár alkalom kocogás fért bele az előző napokban, és amúgy is olyan fáradt, hogy minden éjjel tizenkét órát alszik, rábólintott a közös kalandra.

A szombat hideget hozott, jeges, igazi januárhoz illő szél fújt, amely a lombját vesztett erdőben is erőteljes lökésekkel támadta a két lányt. Ildi nem tudott velük tartani, mivel éppen a téli leárazása részleteit kellett kidolgoznia a ruhaboltjában. Györgyi és Renáta igyekezett minél kisebbre összehúzni magát, és minél jobban a fülébe húzni a sapkáját, ami a sötét, rövid hajú Györgyinek sokkal könnyebben ment, míg a másik lánynak meg kellett küzdenie a megszelídíthetetlen hajtincseivel. Mindketten kifejezetten hálásan pillantották meg a parkolóban Renáta kocsiját, amikor visszaértek a körről. Szó sem volt itt rekordok megdöntéséről, mindketten úgy érezték, az életben maradásért futnak.

– Valami motiváció kellene nekem, engem mindig a versengés visz előre – gondolkodott el a masszőr, amikor a kocsiban ülve már kezdtek átmelegedni.

– Egy futóverseny? – kapta fel a fejét Renáta. – Az jó lenne, nekem sem ártana visszatornáznom magam valami értékelhetőbb szintre.

– Futóverseny, tényleg, az jó ötlet! – kapta elő a telefonját az utastársa, és máris keresgélni kezdett.

– Hé, nem kell mindent komolyan venni, amit mondok!

– De hát miért ne? Szerintem nagyon jó ötlet! És nézd, már találtam is egy oldalt egy listával. Több verseny is lesz nemsokára. Van persze a nagy rendezvény, a félmaraton, de az majd májusban, és egyébként is, ki akar olyan sokat futni? – nevetett rá Györgyi.

– Hááát – kezdett bele a tiltakozásba Renáta, de a másik lány belefojtotta a szót lelkesedésében.

– Oké, ez meg mindjárt itt van, de amúgy milyen jó! Vince-napi futás, január 22. Van rövidebb és hosszabb táv is, és azta, forralt bor a frissítés, a befutónál pálinkát is adnak. Ott a helyünk! – kiáltott fel Györgyi.

– Január 22.? Az nagyjából két hét. Hát jó, megpróbálhatjuk, csak találjuk ki, melyik távon induljunk, és legfeljebb valakinek úgy kell majd hazavinnie, ha túl lelkesen frissítünk.

Renáta közben kikanyarodott a főútra, és a maximumra tekert fűtés végre elkezdte felmelegíteni a két lányt. Miután kitette Györgyit, és lezuhanyozott otthon, nekiállt megfőzni a délelőtt a piacon bevásárolt alapanyagokból a másnapi ebédet. Hiszen a rejtélyek megfejtéséhez biztosan kell az energia is! Amikor a gulyás már a tűzhelyen rotyogott, és a vaníliakrémet is elkészítette a másnapra tervezett aranygaluskához, nekilátott, hogy kivonszolja a tárolókat a kazán alól. Fejcsóválva nézegette, hogy négy nagy doboznyi papírt gyűjtött össze, amikor ősszel helyet csinált a szekrényekben és a polcokon. Legalább ennél több már nem lesz, gondolta, mivel már minden bútordarabba belenézett. A kifakult, helyenként összetöredezett és meglehetősen gyűrött művirágok egy ötödik dobozt foglaltak el. Erre nézve ismét megborzongott, valahogy halott álmokra emlékeztették. Gyorsan visszatolta a sarokba a dobozt, és rácsukta az ajtót.

A falból kiesett papírköteget félretette, hiszen megígérte a barátainak, hogy azokat majd együtt nézik át. Megfogott egy másik dobozt, és a veranda kisasztalára elkezdte kipakolni és csoportosítani a tartalmát. Teljesen vegyesen volt itt minden: újságkivágások, összegyűrt szórólapnak tűnő papírok, kézzel írt levelek és jegyzetek, kitépett könyvlapok. A nyomtatott papírok egy részét is kézzel írt megjegyzések tarkították, ugyanazzal az írással. Vajon ki írta őket? – töprengett magában a lány, majd nagyot tüsszentett a papírokból felszálló portól. Az első doboz szétválogatásával végzett. Miután nyilvánvaló volt, hogy a rengeteg lap már korábban többször összekeveredhetett, és szanaszét kerülhetett a különböző bútordarabokba, egyértelműnek tűnt, hogy nincs értelme megőrizni a sorrendjüket. Éppen ezért Renáta inkább típusok szerint rendezte el őket. Ugyanezt tette a másik három doboz tartalmával is, mire végül a kisasztalon rémisztően dülöngélő kupacokban halmozódott a számtalan papír, ő maga pedig vagy tíz zsebkendőt fújt tele további tüsszögés közepette.

Az ebéd hatalmas sikert aratott, az aznapi ködszitálós időben a leves szinte azonnal elfogyott. Az aranygaluska és rengeteg kávé elfogyasztása után viszont Éva és Ildi már alig bírt magával. Istvánon látszott, hogy a lakoma után szívesen ledőlne egy kis pihenőre, de hiába pislogott a méretes kanapé irányába, a három nő a veranda felé vette az irányt, kimaradni pedig ő sem akart.

– Ugye nem nyúltál a falból kiesettekhez? – kérdezte izgatottan Ildi, miközben biztonságos távolságból szemlélte a papírkupacokat.

– Nem, azokat külön raktam. Arra gondoltam, hogy előbb átnézhetnénk ezeket, és amikor már tudjuk, mi lehet a háttér, vagy hogy van-e egyáltalán, akkor következhetnek a titkos iratok – válaszolt Renáta.

– Te meg vagy őrülve? Hát én azt biztos nem bírom ki, hogy még akár egy percet is kelljen várnom. Egyébként meg, ha nem tudjuk, mi van a titkosakban, akkor honnan tudjuk, hogy ennek a többi hatalmas kupacnak van-e köze hozzá?

– Hát, ebben lehet némi igazság – mondta Éva tanáros hanghordozással, majd a férjére pillantott, aki ahelyett, hogy kivette volna a részét a vitából, egy nagy fújással letelepedett az egyik fonott fotelba, amely hangosan megreccsent tekintélyes súlya alatt.

– Na jó, valójában én is így gondoltam – nevetett Renáta. – Szerintetek nem volt nehéz megállni, hogy már tegnap el ne kezdjem olvasgatni őket? Azért válogattam szét a többit, hogy legalább kicsit közelebb érezzem magam a projekthez – nevetett megint, és a nappali sarkából behozott egy kisebb dobozt. Körülnézve azonban látta, hogy ez így nem fog menni, ezért inkább a többieket invitálta vissza a másik szobába.

Ezek a papírok sokkal kevésbé voltak porosak, mint a többi, mivel a falban egy zacskó védte őket. A köteg első látásra hasonlónak tűnt, mint a többi irat. Nyomtatott és kézzel írt lapok vegyesen, a nyomtatottak szélén helyenként kézzel írt jegyzetek. Az Ildi kezébe került papíron bonyolult kémiai képletek sorakoztak. Ez éppen egy könyvből kitépett lap lehetett, de gondos jegyzetekkel ellátva. A kézírás egyébként nagyrészt viszonylag jól olvasható volt, és abban elsőre megegyeztek, hogy nőé. Amikor pedig valamit nem tudtak kisilabizálni, különösen jól jött, hogy egy tanár is volt köztük, Évának minden betű egyértelmű volt.

– Én ebből semmit sem értek, István, szerintem ez inkább a te asztalod – adta át az állatorvosnak a kezében lévő lapot Ildi, aztán egy újabbért nyúlt.

A férfi egy kissé felélénkült, amikor azt a kupacot kezdték vizsgálni, amelynek az előkerülésében tevőleges szerepet játszott. Meg is ragadta a papírt, és szemügyre vette a képleteket és a jegyzeteket.

– Hm, ezek elég összetett vegyületek, és aki jegyzetelt, mindnek pontosan tudta a nevét. Alkaloidoknak tűnnek, és némelyik mellett furcsa rövidítések is vannak. Kard., tenz., konv. Ezek orvosi kifejezések szerintem, szív, vérnyomás, görcs, ilyenek. Hm! Amúgy mit gondolunk, kinek a papírjai ezek?

– Hát adja magát a feltételezés, hogy Eta nénié, nem? – kérdezte Renáta.

– De Eta néni ilyesmivel foglalkozott volna? És ha nem, akkor hogyan kerülnek ide ezek a képletek meg orvosi kifejezések? És mi köze a kettőnek egymáshoz? Lehet, hogy azok az anyagok ilyen bajokra jók? Vagy ilyen hatást váltanak ki? – töprengett Ildi.

– Ilyen hatást váltanak ki? Egy méregkatalógus? Szerintem ne lássunk mindenben rejtélyt, valószínűleg nincs itt semmi bűnös titok – nevetett Renáta.

– Hát azért, ha belegondolsz, amikor valaki egy nagy kupac papírt befalaz valahová, szerintem nem annyira meglepő bűnös titokra gondolni – tette hozzá elmélázva Éva, majd rápillantott a kezében lévő gépírásos papírra. – Miért haladtuk már meg a kadarkát? – olvasta fel a címet.

– Az meg mi? – kapta fel a fejét István. – Miért haladtuk meg a kadarkát? Az egy cikk?

– Igen, valami borászati szakcikknek tűnik – mondta a felesége. – Úgy látom, arról szól, hogy a kadarka egy régi fajta, aminek semmi keresnivalója egy modern borvidéken. Nem tudom, ez hivatalos álláspont volt-e, vagy csak valaki leírta a saját véleményét. Ezen pluszjegyzet sincs.

– Hm, de hát a kadarka egyet jelent a szekszárdi borvidékkel, nem? – kérdezte Renáta. – Mint a bikavér.

– Most igen, meg régen is így volt. Arra viszont nem nagyon emlékszem, hogy álltak hozzá a fajtához az állami gazdaság idejében – töprengett István, feltekintve a képletes papírról.

– Jó lenne tudni, ki írta ezt – tette hozzá Éva.

A kadarka témáját ezzel félretették későbbi felderítésre, és mindenki folytatta a további érdekességek keresgélését. Ildi egyszer csak hangosan felkiáltott, amikor egy kézzel írt lapot kezdett olvasni.

– Na, ez érdekes, még hogy nincs itt komoly rejtély és krimiszál! – lóbálta meg a többiek orra előtt a papírt. A már jól ismert kézírással idegen szavak sorakoztak rajta pontokba szedve, mellettük betegségek nevei magyarul: szívroham, agyvérzés, epilepszia. És a lap alján egy mondat három nagy kérdőjellel a végén: Nem lehet kimutatni???

A társaság tagjai döbbenten nézték a papírt. Egy gyilkosság terve lenne? Vagy valami méregkézikönyv része? Kimutathatatlan mérgek? Tényleg? Egyáltalán létezik ilyesmi? Ezek a kérdések jártak a fejükben, és persze mindenki megborzongott, amikor eszükbe jutottak a nem egészen két hónapja történtek. István remegő kézzel le is tette a képletes lapot, amelyet egy ideje a kezében szorongatott.

– Na jó, ezt most hagyjuk abba! Nem keverhetjük bajba magunkat, egyikünket sem. Még nem hevertem ki az előzőt sem! – szögezte le határozottan.

Erre mindannyian elhallgattak, hiszen nem tudtak nem arra gondolni, hogy az ősszel meggyilkolt Wieszlauer József István egyik legjobb és legrégibb barátja volt. Persze Renátának is átfutott a fején, hogy ő biztosan tudná, hogyan is volt ez a kadarkadolog. Aztán el is szégyellte magát, hiszen eszébe jutott, mennyire szimpatikus, kedves ember volt a borász, és milyen borzasztó véget ért. Megborzongott, de aztán felülkerekedett benne a rejtélyek iránti vonzódása.

– Várj, István, értem, amit mondasz, és részben igazad is van, de itt most nem történhet ilyesmi. Ezek a papírok több évtizedesek!

– Konkrétan a hetvenes évek elejéről származnak – tette hozzá Ildi, felmutatva egy nála lévő újságkivágást, amelyen szerepelt a dátum. Ez a cikk is valami szőlőfajtával kapcsolatos vitáról szólt két helyi szőlész között.

– Na de akkor is! Ha kimutathatatlan mérgekről irkált valaki, akkor lehet, hogy el is követett valamelyikkel egy gyilkosságot. És előfordulhat, hogy senki sem vette észre – ragaszkodott az igazához István, aki a nagy izgalom hatására láthatóan már teljesen kiheverte az ebéd utáni lelassulás állapotát.

– Na de ha senki sem vette észre, akkor mi sem fogunk rájönni! – szögezte le Éva komoly hangon.

– De mi van, ha mégis belenyúlunk valamibe?

– Ne viccelj, István, aki benne volt ebben a történetben, az valószínűleg már nincs is életben, de legalábbis nagyon öreg – tette hozzá Ildi kérlelő hangon.

– Jó, ez igaz lehet. Nekem viszont akkor sem tetszik ez az egész. De oké, úgysem fogjátok elengedni, szóval szerintem nyomozzuk ki, egyáltalán kinek az írása ez, és hogy él-e még. Ám a lehető legnagyobb titokban!

– És a kadarkaügy? Engem az érdekel, foglalkozhatok azzal? – kérdezte szinte félve Renáta.

– Hm, oké. Az nem feltűnő, végül is te mondhatod, hogy egyszerűen érdekel, hiszen rólad mindenki tudja, hogy érdekelnek a borok.

– Rendben, akkor elkezdek utánakeresni, először a neten. Aztán meglátjuk – mondta a lány.

– Jó, ha elakadsz, akkor keresünk valami idősebb borászt vagy szakértőt, akinek esetleg lehetnek emlékei abból az időszakból. Vagy valami levéltári kontaktot.

Ildi mélyen a gondolataiba merült, de végül nem tett hozzá semmit a beszélgetéshez. A társaság tagjai ezen a ponton úgy döntöttek, hogy talán elég is volt egy alkalomra ennyi rejtvényfejtés. Mindannyiukban ott motoszkált az érzés, hogy talán nem is akarnak újabb titkokra és félelmetes jegyzetekre bukkanni. Ezt viszont Istvánon kívül egyikük sem mondta ki.

Ildi vállalkozott rá, hogy mindenkinek hoz még egy adagot az aranygaluskából, amíg Éva és Renáta visszapakolta a dobozba a papírokat, amelyeket már egyöntetűen titkos aktáknak neveztek mindannyian. István mintha hozzájuk sem akart volna nyúlni, inkább hátat fordított az egész műveletnek, és a kertet szemlélte a veranda ablakából. Már amennyi még egyáltalán látszott belőle a hirtelen leszállt januári alkonyatban.

3

A vendégek távozása után Renáta a gondosan szétválogatott négy kupac papírt most már kategóriánként gyömöszölte vissza a dobozokba, és mindet vissza is vitte a kazános helyiségbe, hogy ne essen át rajtuk, amikor a verandát használná. Az agya még a pakolástól sem akart leállni, pedig az általában segített a dolgok átgondolásában. Így aztán úgy döntött, nem is vár tovább, és a valóban veszélytelennek, de főként érdekesnek tűnő kadarkakérdésnek veselkedik neki.

Eddig nem sokat tudott erről a szőlőfajtáról, azonkívül, hogy összekapcsolódott Szekszárd nevével, és hogy egy utcát is elneveztek róla. A legtöbb borászat kínálatában szerepelt kadarka, és a lány nem is értette, miként történhetett, hogy volt olyan időszak, amikor esetleg nem örvendett ekkora népszerűségnek. Nem a géppel írt szöveggel kezdte a kutatást, előbb némi háttérismeretre szeretett volna szert tenni, hogy majd el tudja dönteni, mennyire figyelemre méltó vagy hiteles, amit olvas.

Hm, érdekes, mormolta magában, ahogy azonnal megtalálta az információt, hogy a szőlőfajtát délszláv menekülők hozták magukkal, akik a török elől futva hagyták el otthonukat. Szerencse, hogy eszükbe jutott egy-két szőlőtőkét is becsomagolni, szögezte le magában enyhe mosollyal, bár aztán kissé el is komorodott, hiszen ez mégsem egy vidám történet volt. Nagyot sóhajtott, és a hitelesség kedvéért megnézte, van-e otthon az emlegetett borból. Nem volt. A rengeteg munka a borkészletének sem tett jót, de nem azért, mert mindet megitta, inkább mert nem jutott ideje vásárolni, és barátok sem látogatták, akik újabb palackokkal látták volna el. Már majdnem elkezdett részletes bevásárlólistát írni, ám inkább főzött egy teát, és azzal ült vissza a gép mellé. Még mindig nem nyerte vissza a szellemi frissességét, amit az is mutatott, hogy a következő tíz percet azzal töltötte, hogy megtalálja a szőlőfajta-kutatáshoz legjobban passzoló zenét. Végül feladta, és egy megszokott, munkához használt listát választott ki, amelyen a kilencvenes évek dalai szerepeltek. Az Everything But The Girl számaira visszatért a kereséshez, és a jegyzetfüzete egy új oldalára elkezdte összeírni, amit megtudott.

A kadarka tehát egyértelműen bevált, annyira, hogy az 1800-as években már ebből készült a legtöbb bor a városban. Nem csoda, hogy gyorsan össze is forrt Szekszárd nevével. A filoxéra persze ezt sem kímélte, de teljesen sosem tűnt el. Renáta kissé eltöprengett azon az információn, hogy amikor a szőlőket elpusztító járvány után a behozott ellenálló amerikai alanyokra oltották rá a régi fajtákat, olyan nagy szükség volt minden dolgos kézre, hogy még nőket is megtanítottak a szőlőoltásra. Ez korábban egyáltalán nem volt megszokott. Egyébként pedig az előző nemzedékek szinte víz helyett itták a vörösbor létére jól behűtött kadarkát.

De akkor mi a baj vele? – mormogott magában a lány, miközben nagyot kortyolt a gyömbéres teából. Ennél többet azonban nem sikerült kiderítenie, az oltó nők után csak a mai időszakról talált bármit is, ami azt erősítette meg, hogy Szekszárd = kadarka. Fejcsóválva nyúlt a délután talált cikkrészletért. Úgy döntött, hogy ezt egyedül is megnézheti, nem kell megvárnia a többieket. Majd elmeséli nekik, amit talált. Ekkor azonban az órára pillantott, és rájött, hogy nem az elfogyasztott csésze tea okozza azt az érzést, hogy a szeme mindjárt lecsukódik, hanem az, hogy már rettentő késő van. Természetesen ezek után egész éjjel hős asszonyokról álmodott, akik méretes oltókésekkel üldözték a rájuk támadó törököket.

A zaklatott éjszaka után Ildi telefonjára ébredt, aki élénk hangon érdeklődött, hogy ugye nem nézegette nélkülük tovább a papírokat.

– Huh, nem. A kadarka történetét próbáltam kinyomozni – kezdte Renáta a paplanba gabalyodva, miközben csak a kávéra tudott gondolni.

– Na de akkor elolvastad azt a papírt? Mi volt benne? – vágott közbe Ildi, aki nyilvánvalóan egy egész lavórnyit megihatott már az ébresztő italból.

– Nem, odáig nem jutottam. Először a fajtának meg a szekszárdi sztorijának akartam utánanézni. Amúgy nagyon érdekes volt, csak mindig elkalandoztam közben. De van egy lyuk a történetben, arról senki sem ír, hogy a filoxérát követő huszadik század eleji feltámadása és a rendszerváltás között mi volt vele. Gondolom, ment tovább minden, mint addig. Vagy nem. Erről senki nem írt semmit. De most muszáj innom egy kávét, Ildi, majd beszéljünk később, oké?

– Jó, de mindenképpen meg kell ígérned, hogy azt a papírt a kezedbe sem veszed, amíg nem vagyok ott!

Miután sikeresen elköszönt túlpörgött barátnőjétől, és a kávét is sikerült a bögréjébe juttatnia, a verandára ült ki vele. A lábát a nemrég vett rongyszőnyeg melegítette, a nap mintha megpróbálkozott volna azzal, hogy kisüssön, és a ködös téli reggel egészen barátságosnak tűnt. Legalábbis bentről. Ebben a helyiségben viszont az ablakok azóta sem lettek tiszták. Amikor Renáta októberben beköltözött a házba, rengeteg mindent kellett kitakarítania és rendbe raknia, miközben dolgozott is. Szabadúszó fordítóként persze ő maga oszthatta be az idejét – legalábbis ez volt a kép, amit mások gondoltak róla. De ő jó pár év tapasztalattal a háta mögött már tudta, hogy ez koránt sincs így. Valójában a megbízók osztották be az idejét, és amikor munka volt, azt csinálni kellett. Ismét nagyot nyújtózott, mivel a gondolatra eszébe jutott a rengeteg ülés és a beállt háta. A telefonjáért nyúlt, és megkérdezte Györgyit, nincs-e aznap egy kis ideje, hogy egy újabb lépést tegyenek a normális hátállapot elérésének az érdekében. Amíg a válaszra várt, körbepillantott a lakásban. Ablakot pucolni nyilván nem a januári fagyok idején kellene, vigasztalta magát ismét. Viszont a hálót tényleg be kellene rendeznem, nem alhatok örökké a nappaliban, miközben van egy üres szobám és egy matracom, amit még a csomagolásból sem vettem ki. És a karácsonyfa is hullik már.

Mi lenne, ha ezen a héten megcsinálnám? Végül is azt mondtam, hogy most egy kis ideig nem fogok dolgozni, hogy kipihenjem a könyvet. Amikor a második kávéjáért ment a konyhába, hallotta, hogy üzenete érkezett. Györgyihez volt időpontja, mégpedig egy óra múlva. Renáta lassan kezdte megszokni, hogy olyan kis helyen lakik, hogy egy egy óra múlva esedékes találkozó előtt nyugodtan megihatja a második kávét, és még zuhanyozni is lesz ideje. Mosolyogva lépett ki a lakásból, és indult el gyalog a közeli szalonba. Közben pedig Istvánnak írt üzenetet, hogy egy festő-kőműves vagy bárki elérhetőségét megszerezze, aki el tudja tüntetni a lyukat a dolgozószoba faláról. És akkor már egy festés sem ártana. A hálóban sem, mielőtt beköltözöm, gondolta magában.

A masszázs nemcsak annyiban bizonyult eredményesnek, hogy Renáta szinte újjászületett az egyébként igencsak fájdalmas élmény után, hanem annyiban is, hogy Györgyi már kész tervvel várta a Vince-napi versennyel kapcsolatban, bár a lány korábban azt gondolta, hogy a barátnője csak viccelt. Így hát, mivel utána senki nem jött, még Ildit is volt idejük felhívni, és be is neveztek a közepes távra, amely hét kilométer volt. A kilométerek alacsony számát viszont a leírás alapján igencsak kompenzálta egy-két komolyabb emelkedős szakasszal. Akkor hát addig is legalább néhányszor hegyen kell edzenem, szögezte le magában Renáta, amit annyira azért nem is bánt, mert a pálya síkján való körözés nem igazán vonzotta. És azt sem igazán tudta, hogyan reagáljon, ha ismét összetalálkozik ott a jóképű, ám ősszel inkább rossz benyomást tett nyomozóval.

István természetesen azonnal válaszolt, és át is küldte egy ismerőse nevét azzal, hogy már várja Renáta jelentkezését. Ő pedig nem habozott, és fel is hívta a férfit, aki éppen akkor fejezett be egy munkát. Lényegében egyszerre értek a kis szürke ház kapujához.

A Hosszú Ferencként bemutatkozó, idősebb, tapasztaltnak tűnő, de nem túl vidám képű szakember a fejét csóválta a lyuk láttán.

– Ezt csak nem a fúróval sikerült csinálni ezen a szegény falon? Vagy egy csákánnyal akarták a tiplit betenni? – kérdezte.

– Nem, az az igazság, hogy a falban volt egy titkos rejtekhely, ami nem látszott a fúrás előtt – magyarázta Renáta ideges mosollyal, mert látta, hogy a férfi nemigen hiszi, amit mond.

– Na jó, mindent ki lehet javítani végül is. De a száradás miatt ez azért beletelik majd egy kis időbe. Tudja mit? Majd hozok egy tégladarabot vagy ilyesmit, és beleigazítom a lyukba, aztán jó lesz – szögezte le a férfi magával igen elégedetten. – És milyenre akarja a falakat?

– Hm, jó kérdés, még át kell gondolnom. Elmegyek a festékboltba, és választok valami színmintát, jó?

– Maga tudja. Szerintem a fal fehér, de hát manapság mindenki csak cifrázza – mormogott magában a festő, akin látszott, hogy próbál kedvesnek tűnni, de az arcán ülő merev mosoly nem éppen ezt a hatást váltotta ki. – Na jól van, válassza ki azt a színt, én meg akkor holnap reggel becsinálom ezt a lyukat, meg kiglettelem a többi hibát, és két nap múlva jövök is festeni. Jó lesz így?

Miután a menetrendben és a pesti árakhoz szokott Renáta számára igen elfogadhatónak tűnő tarifában is megállapodtak, Ferenc távozott, és a lány is elindult vele együtt, hogy festékszínt válasszon. Éppen bele is fért az idejébe, mielőtt Ildinek meg kellett érkeznie, hogy együtt folytassák tovább a kadarkatitok megfejtését.

A színes kártyák természetesen Ildit is elvarázsolták, nemhiába volt híres arról, hogy mindenkinek első látásra olyan árnyalatú ruhákat választott, amilyet az soha nem vett volna le a polcról, majd meglepődve és boldogan távozott vele. Az este első része tehát azzal telt, hogy a maroknyi mintából kiválasztottak néhányat, amelyeket érdemes lesz a falra festve is kipróbálni. Még jó, hogy egy hatalmas lyukat kell kijavítani a falon, így erre is lesz idő. A bézsek, szürkéstürkizek és elefántcsontfehérek hosszas tanulmányozása után viszont rátérhettek végre a vörös színre is. Ildi csak ekkor húzta elő a táskájából az addig rejtegetett kadarkát, amely a város egyik legnagyobb pincészetéből származott.

– Te gondolatolvasó vagy, Ildi! – nevetett fel Renáta. – Tegnap kipakoltam a teljes borkészletemet, ami amúgy iszonyúan megfogyatkozott az elmúlt időszakban. Szóval a lényeg, kadarkát akartam volna inni a kutatáshoz, de nem volt, így végül teát főztem.

A poharak megtöltése és a borkóstolás, majd jóízű bólogatások és elismerő szavak után Renáta részletesen ismertette a barátnőjével az előző napi kutatási eredményeit. Aztán pedig végre a kezükbe vették az ominózus, géppel írt papírt, és együtt olvasni kezdték. Gyorsan kiderült, hogy az írás egy kadarkaellenes cikk, amely talán egy szakmai lap számára készülhetett, vagy egy beszámoló valamilyen vállalati célra. A lényege egyértelmű volt. Írója – akiről nem derült ki, hogy kicsoda, de az nyilvánvaló volt, hogy szakmabeli, és komoly tudással rendelkezik – nem javasolta a régi fajta nagyüzemi termelését. Sőt, meglehetősen vehemensen érvelt ellene. Ezt egyrészt azzal indokolta, hogy a kadarka tőkéi jobban kedvelik a hagyományos művelést, mint a nagyüzemi termelésben jól kezelhető kordonos változatot. Másrészt azzal, hogy az elvárt nagy terméshozamokat közel sem fogja olyan jól hozni, mint a zweigelt vagy a kékfrankos.

– Hát ez érdekes. Vajon ez is a hetvenes évekre tehető? – töprengett Renáta, mivel a papíron nem volt dátum, és a szövegben sem utalt semmi az időre. Ahogy a szerzőre sem, bármilyen figyelmesen is olvasták.

– Nem rémlik, hogy a kadarka tiltólistán lett volna. Bár én azért ehhez kicsit fiatal vagyok – nevetett fel Ildi. – Nem ártana megkérdezni valakit, hogy tényleg hanyagolták-e, vagyis hogy ez egyéni vélemény volt-e, vagy valóban komolyan vették a javaslatot. Esetleg csupán vitatkoztak róla. Én csak annyit tudok, hogy a nagyszüleim szőlőjében mindig is volt kadarka, bár az igaz, hogy tényleg nem kordonos, hanem hagyományos tőkéken. Mindig emlegette is a család, hogy a szüret akkor nem volt éppen derékkímélő elfoglaltság.

– Igen, kordonos szőlőről biztosan könnyebb szedni, és gondolom, a gépesítés is jobban működik annál – morfondírozott Renáta. – Schultek Géza! – kiáltott fel hirtelen.

– Mi? Ki? – kérdezte Ildi, aki úgy megijedt a hirtelen felkiáltástól, hogy majdnem magára öntötte az emlegetett szőlőfajta borát. – Mi van vele?

– Ő biztosan tudja, hogy is volt ez, vagy ha nem, akkor ismer valakit, aki tudja – magyarázta meg a házigazda.

Schultek Géza a lány legújabb megbízója volt, aki a város, sőt, a borvidék legnagyobb borászatisegédanyag-kereskedését vitte. Amikor ősszel elkezdett neki fordítani, azzal az a vágya is teljesülhetett, hogy beleássa magát a bor szakirodalmába. Renáta szerencséjére az elmúlt hetekben nem küldött neki munkákat, mivel amúgy is nemet kellett volna mondania minden sürgős dologra. De ettől még megkérdezhette a szakértőt a kadarkaügyről.

– És mire hivatkozol majd, miért érdekel hirtelen ennyire a kadarka története? – kérdezte Ildi.

– Végül is a bikavér és a kadarka az, ami a leginkább a városhoz kötődik, nem? Szóval annyira nem lesz meglepő, Géza tudja, hogy alapvetően érdekel a szőlő és a bor témája, éppen ezért kezdtem neki dolgozni.

– Ez igaz. Akkor egyszerűen csak általánosan érdeklődsz?

– Úgy látom, István rád ragasztotta a gyanakvást és félelmet – nevette el magát Renáta a barátnője elmélázó arckifejezésén.

– Hát, nem is tudom. Azért még emlékszem... – szakította félbe magát a másik lány.

– Jó, rendben, de azért nehogy már ne kérdezhessek meg valakit, akinek dolgozom, hogy hogy is volt a város legfontosabb szőlőfajtájával a szocialista időkben. Borkombinát? Valami ilyesmi volt, ugye?

– Igen, az volt a nagy bortermelő vállalat, úgy hívták. Amúgy meg oké, igen. Kérdezd meg Gézát! De előtte mindenképp kevertesd ki azokat a festékmintákat, ne hagyd, hogy a festő rábeszéljen a tiszta fehérre!

– Na emiatt nem kell aggódnod – nevette el magát Renáta a hirtelen témaváltáson, és újra a színkártyákat kezdte nézegetni. Egyre jobban el tudta képzelni, hogy reggelente egy halvány zsályazöld szobában ébredjen.