Utam a frekvenciákon át

Egy újabb spirituális könyv

ami véletlenül még tanít is

Jay T. Bodo

© [2006] [Jay T. bodo]
Minden jog fenntartva.

ISBN: [978-1-7646439-2-4]

Ez a könyv a szerző szellemi tulajdona. A szöveg bármely részének másolása, sokszorosítása, terjesztése vagy bármilyen formában történő felhasználása csak a szerző előzetes írásbeli engedélyével lehetséges.

A könyvben szereplő gondolatok, módszerek és tapasztalatok önismereti, szemléletformáló és inspirációs célt szolgálnak. Nem helyettesítik az orvosi, pszichológiai vagy más egészségügyi szakmai tanácsadást, diagnózist vagy kezelést.

*

© [2006] [Jay T. bodo]
All rights reserved.

This book is the intellectual property of the author. No part of this text may be copied, reproduced, distributed, or used in any form without the prior written permission of the author.

The ideas, methods, and experiences shared in this book are intended for self-reflection, perspective, and inspiration. They are not a substitute for medical, psychological, or other professional healthcare advice, diagnosis, or treatment.

*

© [2006] [Jay T. bodo]
Alle Rechte vorbehalten.

Dieses Buch ist geistiges Eigentum des Autors. Kein Teil dieses Textes darf ohne vorherige schriftliche Genehmigung des Autors kopiert, vervielfältigt, verbreitet oder in irgendeiner Form verwendet werden.

Die in diesem Buch beschriebenen Gedanken, Methoden und Erfahrungen dienen der Selbstreflexion, der Erweiterung der Perspektive und der Inspiration. Sie ersetzen keine medizinische, psychologische oder sonstige fachliche Beratung, Diagnose oder Behandlung.

Előszó

Vágjunk is bele, hogy aki csak egy gyors pillantást vet ide, az hamar el tudja dönteni, érdekes lehet-e számára ez a könyv.

Szóval egy kis ízelítő...

Na nem azért, mintha lusta lennél, hanem mert tapasztalt vagy. Hallottad már az ígéreteket:

Megváltoztatjuk az életedet hét perc alatt.

Felszabadítjuk a rejtett erőidet három lélegzetből.

Legyél a legteljesebb önmagad még ebéd előtt.

Manifesztálj egy ingyen sört a kedvenc kocsmádban.

Persze.

Úgyhogy hagyjuk a szertartásos torokköszörülést, és kezdjük ott, ahol el tudod dönteni, hogy megéri-e rászánni az idődet.

Ez a könyv:

Egy vicces történet egy európai férfiról (rólam), aki Ausztráliába utazik, hogy találkozzon az „outback” (ausztrál vadon) “gurujával”, JT-vel aki egyébként utálja, ha gurunak hívják.

Egy praktikus eszköztár álruhában: egy sztori, hogy ne kelljen a száraz elméletet rágni, miközben próbálsz úgy tenni, mintha élveznéd.

Tapasztalatok és módszerek gyűjteménye, amitől vagy nyugodtabb és tisztább lesz az elméd, vagy idegesíteni fog, hogy működik.

Ha még mindig olvasol, itt van valami, ami azonnal hasznos lehet:

Szívd be a levegőt az orrodon keresztül 4 másodpercen át, ahogy a testednek kényelmes, de legyen mély a lélegzet. Induljon hasból és ahogy mélyen beszívod, érezd, hogy a végén enyhén megemelkedik a vállad is.

Fújd ki 6 másodpercig, de mindenképp lassabban, mint amennyi a belégzés volt.

Csináld meg ezt ötször.

Figyeld meg, hogy mi változott. Főleg azt a részedet, amelyik ragaszkodik ahhoz, hogy semmi sem változott.

Gratulálok. Most találkoztál azzal a részeddel, ami az életed nagy részét irányítja.

Mit kapsz ebben a könyvben (a lassú megaláztatásomon kívül)

Ahogy a történet kikerekedik - tábortüzek, hosszú útszakaszok, csendes bámulások, kínos áttörések, JT végigrángat minket olyan témákon, amikről az emberek imádnak beszélni, viszont utálnak gyakorolni.

Minden téma természetesen merül fel a beszélgetéseken keresztül, majd átvált egy leíró részbe, ahol a valódi módszerek vannak.

Nem ködös inspiráció. Konkrét lépések.

Szóval itt van, amiről olvasni fogsz, amit képes leszel megcsinálni, ha ráveszed az elmédet:

Meditáció - nem az „ürítsd ki az elméd” verzió, hanem hogyan építs stabil belső középpontot, és hogyan hagyd abba, hogy minden figyelemért ordító gondolatnak engedelmeskedj.

Energia-munka és gyógyítás - hogyan érzékeld az energiát (igen, tényleg), hogyan használd a légzést és a szándékot, és hogyan történhet meg a gyógyulás teljesítménykényszer nélkül.

Frekvenciák és egység - miért igaz, hogy minden energia (és miért nemcsak egy szép szlogen), és hogyan formálja a rezonancia a tapasztalataidat.

Karma (a verzió, ami nem büntet) – a karma mint lendület és befejezetlen tapasztalat, nem pedig kozmikus tartozás, és hogy az egység miért változtat meg mindent.

Előző életek és regresszió - miért tudja a „nagyobb kör” meggyógyítani a „kisebb kört”, és hogyan állítja helyre az egyensúlyt egy tudatos elmén túli struktúra.

OBE (testen kívüli élmény) / tudatos álmodás / más dimenziók - miért hagyja el mindenki a testét minden éjjel, mik lehetnek valójában az álmok, és hogyan válhat a tudatos álomból OBE.

Hipnózis - mi a hipnózis, miért kapcsolódik a mély meditációhoz és az energia-munkához, és miért van az, hogy minden hipnózis önhipnózis.

Férfi és nő kapcsolat (energetikai kapcsolódás) - áldásos, gyönyörű kapcsolódás túl a teljesítés kényszerén, túl az orgazmus-központú életmódon - kapcsolódás mint „feltöltő körforgás”, egység mint megélt valóság.

Az élet értelme - JT utolsó leleplezése, ami egyszerre idegesítő és furcsa módon mégis felszabadító, és hogy ez az egész hogyan áll össze.

És mert az életnek van humorérzéke:

Lesznek filmes idézetek.

Lesz outback-hangulat és praktikum.

És lesz egy pókjelenet, amit te jobban fogsz élvezni mint én.

Még egy dolog, mielőtt folytatod

Nem azért vagyok itt, hogy meggyőzzelek valamiféle igazságról.

Azért vagyok itt, hogy megmutassak egy utat, amin én magam végigmentem - néha önként, néha úgy, mint akit a saját fejlődése vonszol olyan kérdéseket feltéve amiket talán már mások is feltettek, nem is egyszer.

Tekinthetsz rá úgy, mint egy szórakoztató történetre. Kezelheted eszköztárként. Vagy akár mindkettőként - mert az a vicces, hogy az igazi bölcsesség gyakran egy olyan történetnek álcázva érkezik, amitől nem vártad volna hogy komolyan kéne venni.

Ha még mindig csak bekukkantgatsz, itt a döntési helyzet:

Ha a célod egy kellemes spirituális komfortérzet elérése, lehet, hogy ami itt jön, az téged irritálni fog.

Ha praktikus módszereket is szeretnél szerezni egy outback-történeten keresztül - és hajlandó vagy nyitottan és őszintén magadra nézni - akkor folytasd.

És akkor itt a történet…

1. Érkezés: Az Outbacket Nem Érdekli a Hitrendszered

Nem azért repültem Ausztráliába, hogy „megtaláljam önmagam”.

Azért repültem Ausztráliába, mert Európa tele volt olyan emberekkel akik megtalálták önmagukat, és nem bírtak nem erről beszélni. Meg azért is, mert átéltem néhány olyan dolgot, ami nem illett a praktikus, tisztes világnézetembe. Olyanokat, amiket addig próbáltam betuszkolni a „stressz” vagy „véletlen” feliratú fiókba, amíg a dossziés szekrény ki nem gyulladt.

Egy bőrönddel, egy laptoppal, és azzal a félig szkeptikus elszántsággal érkeztem, ami csak akkor jelenik meg, amikor már megtapasztaltál bizonyos megmagyarázhatatlan dolgokat és nagyon szeretnéd megérteni őket, vagy hogy ne kísértsenek már tovább.

Nem voltam „spirituális”. Legalábbis nem a köpenyes-kristályos értelemben.

Praktikus voltam. Európai. Két lábbal jártam a földön. A fejem tele egóval.

És mégis: meditáció közben (igen, olvastam róla könyveket) a kezem furcsa dolgokat kezdett csinálni - melegedés, bizsergés, egy láthatatlan erő ellennyomása, mintha egy olyan képességre emlékezne, amit az elmém sosem tanult.

Aztán jöttek az álmok. Nem azok a sima álmok. Oktató jellegűek. Olyanok, amik után úgy ébredsz, hogy: ez nemcsak puszta képzelet volt. Volt amikor észrevettem, hogy ebben az álomban már jártam. Csak most másképpen is végigcsinálhatom. Volt, hogy folytatásos álomba tévedtem vissza többször is, mintha egy TV-sorozat lett volna. És voltak álmok, amikben bizonyos érzések (szeretet, lelki fájdalom, öröm) olyan intenzitással töltöttek el, amit a napközbeni ébrenlét során sohasem tapasztaltam.

Azt tettem, amit bármelyik felelős, modern kereső tesz.

Kigugliztam.

Így találtam rá a szóbeszédre egy férfiról, aki az ausztrál semmi közepén él. Az emberek outback-gurunak hívták. Nem hirdette magát. Nem épített márkát. Nem árult megvilágosodást a közösségi médiában.

Azt mondták, jól főz, sokat horgászik, rosszkor idéz filmeket, és olyan európai akcentusa van, amit senki nem tud belőni. Egyik nap francia, másik nap német, és kelet-európai amikor felkapja a vizet.

És volt egy szabálya:

Ne hívd gurunak.

Azt mondták, ragaszkodik hozzá, hogy „JT”-nek szólítsák.

Nincs identitás-sztori. Nincs vérvonal. Csak eredmények és egy csomó összezavart, de valahogy mégis nyugodtabb ember a nyomában.

Úgyhogy a kontinens belseje felé vettem az irányt, olyan útmutatásokat követve, amik a normális világban semmit nem jelentenek.

„Tudni fogod, amikor közel vagy.”
„Az út megmutatja magát, amikor felhagysz az erőlködéssel.”
„Azt a helyet keresd, ami csendesnek érződik, még akkor is, ha nem az.”

Szuper.

Úgy találtam rá, ahogy az outbackben a legtöbb dologra: elfogyott alólam az út, én meg úgy tettem, mintha ez eleve a terv része lett volna.

Ausztrália forrósággal, hatalmas távolságokkal és azzal a finom felismeréssel fogadott, hogy nem én irányítok. Gyorsan megmutatta, nagyon is fizikai módon, hogy létezik valami nálunk sokkal hatalmasabb.

Mire megtaláltam a tábort, már annyira kiszáradtam, hogy bocsánatot kértem a saját testemtől mindenért, amit valaha is vétettem ellene.

A nap már lefelé ment, a hőség még mindig úgy lógott a levegőben, mint egy személyes sértés, és a bérelt autóm olyan hangokat kezdett adni, mintha valamiféle egyéni véleménye formálódna.

Aztán megláttam a füstöt.

Nem nagy tábortűzféle füst volt. Kontrollált füst. Az a fajta, ami azt üzeni: aki itt van, az tudja, mit csinál.

Követtem.

Egy kis tisztásra értem. Semmi különös. Egy lakókocsi, ami úgy volt beparkolva, mintha mindig is ott lett volna. Tűz, elég kicsi ahhoz, hogy hasznos is legyen. Egy fazék csendben végezte fontos feladatát. És egy fura férfi ült egy tuskón, mintha senkire sem várna.

Idősebb volt, olyan ötvenes vagy hatvanas. Nehéz megmondani, mert az outback úgy öregít, ahogy a só öregíti a húst. Sovány, napcserzett, magabiztos. Sehol egy köpeny. Sehol egy rózsafüzér. Nincs szent tekintet. Valami praktikus ruha volt rajta, és szemmel láthatóan nem volt lenyűgözve a létezésemtől. Olyan benyomást tett, mint aki tud halat sütni, motort szerelni, és csendben meg tudja ítélni a spirituális egódat, mindezt még reggeli előtt.

És faragott.

Először azt hittem, egy sétabotot. Aztán megláttam a formát, és megtorpantam. Úgy nézett ki, mint egy kard. Nem igazi kard. Nem fegyver. De a sziluett egyértelmű volt: hosszú, egyenes pengevonal, egy markolat, ami már a keresztvas kezdeményét mutatta, és egy faragott gerinc, amitől az egész olyan lett, mint egy középkori kellék, ami eldöntötte, hogy inkább praktikus lesz. Egy sétabot, ami kard akar lenni. Vagy egy kard, ami elfogadta, hogy többnyire sétára fogják használni. Akárhogy is, furcsa volt.

A férfi nem nézett fel, amikor odaértem. Csak faragott tovább, a kés apró, precíz mozdulatokkal mozgott. A forgács vékony, halvány szalagként kunkorodott le, és összegyűlt a lábánál.

Megköszörültem a torkom. Semmi.

Megköszörültem újra, hangosabban, mint aki udvariasan engedélyt kér az univerzumtól. Még mindig semmi.

Végül azt mondtam:

– Elnézést.

Megállt. Nem meglepődve, csak megállt. Aztán kissé felemelte a faragókést, megnézte a fát, mintha én csak háttérzaj lennék, és folytatta.

Ott álltam, leégve, porosan, a saját idegességemet úgy tartva, mint egy csomagot.

– Te vagy JT? – kérdeztem.

A kés újra megállt.

Most felnézett. A szeme nyugodt volt, kicsit szórakozott, és idegesítően éles, mintha már elolvasta volna az egész útitervemet, és túl optimistának találta volna.

– Késtél – mondta.

– Nem késtem – vágtam rá. – Csak… ausztrálosan érkeztem.

Úgy nézett rám, mintha a lelkem türelmét mérné.

Aztán azt mondta:

– Ne hívj gurunak.

– Nem is akartalak.

– De igen – felelte. – A fejedben. Csak volt hozzá egy nagy kérdőjel is.

Ez volt az első leckém: vannak emberek, akik meg sem várják, hogy megszólalj, mielőtt válaszolnak.

És abban a pillanatban azt is tudtam, hogy a jó embert találtam meg. Vagy a rosszat. Ami utólag nézve általában ugyanaz.

Úgy nézett rám egy ideig, ahogy az ember nézi a kutyát, amikor az megpróbálja kinyitni az ajtót.

– Te vagy az európai.

– Ez… elég tág, de igen.

– Azt hallottam, te… izé… – hadonásztam valahova az égbolt, a tűz és az univerzum irányába, mindarra, ami tartalmazhat akár misztikus magyarázatot is.

Faragott tovább.

– Sztorikat hallottál – javított ki.

Megint a botot néztem.

– Az mi? – kérdeztem tőle.

Felemelte kicsit, megforgatta a tűzfényben.

– Sétabot – mondta.

– De hát az nem sétabot – mondtam. – Az egy kard.

Felsóhajtott, mintha ügyfélszolgálatra kényszeríteném.

– Egy sétabot, kard formában – mondta. – Sétakard.

– Sétakard – ismételtem.

Bólintott, elégedetten.

– Hasznos – tette hozzá.

Néztem őt. Ő nézett engem.

Aztán megszólalt.

– Szóval. Eljöttél a világ végére, hogy láthatatlan dolgokat tanulj. És meglepődsz egy boton.

Nem volt olyan válaszom, ami ne hangzott volna gyerekesnek.

Visszatért a faragáshoz. Érdekes volt az akcentusa. Nem erős, hanem meghatározhatatlan. Néha mintha francia lett volna. Néha német. Néha valami keleti, amitől az agyam a földrajzkönyvért nyúlt, aztán vállat vont.

Aztán a tűz mellé mutatott egy helyre. Nem volt benne semmi szertartásos. Csak… ott volt.

Lazán ennyit mondott:

– Ülj le.

Leültem, mert ha az univerzum székkel kínál, leülsz.

Csendben faragott egy darabig. A kés halk, reszelős hangot adott. A tűz pattogott. Valahol messze egy madár egyszer felkiáltott, aztán elhallgatott, mintha a folytatáson gondolkodna.

Megpróbáltam elkezdeni az előre legyártott beszédemet, azt, amiben egyszerre hangzom intelligensnek és őszintének.

Belevágott, fel sem nézve.

– Mielőtt beszélsz, árulj el valamit.

– Mit? – kérdeztem.

Letette a botot, a fazékhoz fordult, megkeverte, majd azt mondta:

– Ha azért vagy itt, hogy különleges legyél, akkor már indulhatsz is vissza.

– Tanulni jöttem.

– Ugyanaz, csak más ruhában.

Megkóstolta, fintorgott, mintha az univerzum egy kisebb hibát vétett volna, aztán olyan sebészi komolysággal sózott, hogy majdnem elhittem: ettől függ az emberiség jövője.

Az első este nem volt spirituális. Olyan volt, mintha véletlenül belesétáltam volna valakinek a valódi életébe.

A befejezetlen sétakard ott feküdt a térdén, félig szerszám, félig vicc, félig figyelmeztetés. A kés mozdulatai kicsik voltak, türelmesek, biztosak. Csak faragott tovább, mintha a jelenlétemet már felmérte volna, és a „kezelhető” kategóriába sorolta volna.

Végül, fel sem nézve:

– Egész nap vezettél.

Nem kérdés volt.

– Ja – mondtam. – Hosszú az út.

– Az bizony – mondta nyugodtan, sokat sejtetve.

A köztünk lévő csend nem volt ellenséges, inkább csak praktikus. Mintha feladata lenne.

Próbáltam valami intelligensnek hangzóval kezdeni.

– Azt hallottam, te…

JT kicsit megemelte a kést. Nem fenyegetés volt. Inkább… szünet.

– Tudom, mit hallottál – mondta. – Mindenki hallott valamit.

Faragott tovább.

– Szóval? – kérdeztem. – Te… tanítasz embereket? Gyógyítasz?

JT szája megrándult.

– Nem.

– Nem? – értetlenkedtem.

– Én főzök – mondta, mintha ezzel le lenne zárva az ügy.

Letette a kést, felállt, megkavarta a fazékban az ételt. Akkor csapott meg igazán az illat. Hagyma, fokhagyma, füst, egyszerű, igazi kaja. Semmi ceremónia. Megkóstolta, bólintott, mintha a valóság átment volna az ellenőrzésen, aztán adott egy kanalat és egy tányért.

Néztem egy ideig, aztán kiböktem azt a kérdést, ami egyszerre tűnt hülyének és őszintének.

– Miért hívnak téged gurunak?

JT lassan elfordította a fejét, mintha káromkodtam volna a konyhájában.

– Ne…

Kiszedett egy adag ételt egy tálba, és úgy adta oda, mintha gyógyszer lenne, amit nem érdemlek meg.

– Inkább egyél – mondta. – Túl hangos az agyad, ha éhes vagy.

Átvettem a tálat. A melege átjárta az ujjaimat. Az első falat idegesítően jó volt.

Felpillantottam, meglepve.

– Ez… nagyon jó.

JT leült, és folytatta a faragást.

– Persze hogy az…

Felnevettem. Ő nem.

Pár perc múlva megint próbálkoztam.

– Szoktam meditálni – mondtam. – És történtek dolgok. Bizsergés a kezeimben. Furcsa álmok. Azt gondoltam, talán…

JT fel sem nézett.

– Magyarázatot akarsz.

Hezitáltam.

– Igen.

JT faragott egy ütemet, aztán megszólalt.

– A magyarázat olcsó. A gyakorlás drága.

Csendben rágtam, és rájöttem, hogy minden mondatért meg fog dolgoztatni.

– Szóval akkor te mit csinálsz? – kérdeztem.

JT kicsit felemelte a sétakardot, nézte a fa erezetét.

– Figyelek – mondta. – Aztán teszem a következő dolgom.

Ennyi. Nincs márkajelzés. Nincs filozófikus mélység. Csak egy férfi az outbackben, fát faragva és vacsorát főzve, mintha az univerzum nem is lenne olyan bonyolult. Vagy mintha a bonyolultság inkább csak döntés lenne.

Megkérdeztem:

– És ha én tanulni akarok?

JT végre rendesen rám nézett. A szeme nyugodt volt, éles, enyhén szórakozott, mintha már találkozott volna a fajtámmal.

– Te nem tanulni akarsz – mondta. – Te bizonyosságot akarsz.

Éreztem, hogy felforrósodik az arcom.

– Lehet.

JT egyszer bólintott.

– Ehem.

Visszatért a bothoz, aztán még hozzátette:

– Az őszinteséggel legalább tudok dolgozni.

A tűz alábbhagyott. A vállam engedély nélkül ellazult.

JT befejezte az evést, megtörölte a kezét, és felállt. Úgy nézett rám, mint aki bezárja a boltot estére.

– Pihenj – mondta. – Holnap kezdjük.

Bólintottam, megkönnyebbülve és furcsán idegesen.

A tűz fénye által megvilágított terep szélén egy földdarabra mutatott.

– Itt felverheted a sátrad.

Aztán a lehető legJT-sebben, félig praktikus megjegyzésként, félig figyelmeztetésként:

– És ma este ne próbálj megvilágosodni. Az outbackben így is elég a vadállat.

2. Az első kérdés

A reggel az outbackhez képest hideg volt, ami azt jelenti, hogy csak kicsit próbált megölni. Kimásztam a sátorból, és láttam, hogy JT már ébren van: egy lefelé fordított ládán ült, egyik kezében bögre, a térdén pedig egy félkész sétakard.

Semmi köszönés. Semmi jó reggelt. Csak faragás. Lassan, pontosan, mintha a bot hajnalban felkeltette volna valami panasszal, ő meg beleegyezett volna, hogy még reggeli előtt elintézi. A faforgács halvány szalagokban kunkorodott a porba.

Néztem egy darabig, próbáltam eldönteni, hogy ez itt most egy békés jelenet… vagy csak gyanúsan fegyelmezett.

– Mióta vagy fenn? – kérdeztem.

JT fel sem nézett.

– Pont elég ideje.

Megállt, megdöntötte a botot, és hunyorogva nézte az erezetet, mintha térkép lenne.

– Megjött a dizájn – tette hozzá.

– A dizájn? – kérdeztem.

Végre rám pillantott.

– Ja. Nem hagyott békén.

Bólintottam, mintha ez bármit is megmagyarázna.

Még húzott egy vonalat, aztán faragás közben egyszer csak felállt, óvatosan letette a botot a tűzifa mellé, mintha egy alvó állatot tenne le, és elsétált a tábori konyhához. Felemelt egy serpenyőt, beleszagolt, és annyit mondott:

– Előbb a kávé.

Mentem utána, még mindig azon agyalva, hogyan képes valaki egy kardnak kinéző botot faragni, és közben úgy viselkedni, mintha ez csak egy teljesen átlagos keddi nap lenne.

– Te mindig csinálsz valamit? Sosem állsz le? – kérdeztem.

JT úgy öntött kávét, hogy közben rám sem nézett.

– Én nem csinálok. Figyelek.

– Mire? – kérdeztem.

Aztán olyan türelemmel, mintha csak egy fiókot nyitna ki nyilvánvaló igazságok felirattal, ezt mondta:

– A létezés csendjére.

Hátradőlt. Úgy nézte az eget, mintha az pénzzel tartozna neki. Aztán rám nézett, mintha én tartoznék neki pénzzel.

– Hogyan meditáljak? – kérdeztem.

Erre teátrális türelemmel felsóhajtott, és azt mondta:

– Áááá… meditáció…

Úgy nyújtotta el, mintha diagnózis lenne, nem pedig egy módszer.

Meditáció

– A szép választ akarod, vagy a hasznosat? – kérdezte.

– A hasznosat.

– A meditáció nem arról szól, hogy megnyugodj – mondta. – Hanem arról, hogy őszinte legyél.

Megpiszkálta a tüzet.

– Leülsz. Figyelsz. Az elméd megmutatja, mit művel a hátad mögött.

Először vitatkozni akartam. De aztán mégsem vitatkoztam, mert semmi előnyöm nem volt vele szemben. Ő idősebb volt, mint én, az outback pedig végtelen, és erősen gyanítottam, hogy simán le tud zárni bármilyen beszélgetést azzal, hogy egyszer csak nagyon csendes lesz. Plusz: később még pályáztam kajára is, mert basszus, az öreg jól főzött.

– Akkor mit csináljak? – kérdeztem inkább.

JT a mellkasomra mutatott, mintha vádat emelne ellene.

– Lélegezz. És hagyd abba az alkudozást magaddal.

Aznap este elővettem a füzetemet, és leírtam, mit kell megjegyeznem. Egyszerű, praktikus lépéseket, finoman és tisztán.

Gyakorlati módszer: JT Alapülés, 10 perc

Állíts be egy időzítőt 10 percre.

Ülj kényelmesen, szék is jó, a talpad legyen a földön.

Válassz egy horgonyt, amire figyelsz. Lehet ez a légzés érzete az orrban, vagy a has emelkedése-süllyedése. Váltogathatod is őket: egyik, aztán a másik, körbe-körbe, amikor érzed, hogy szétcsúsznál.

Amikor a felmerülő gondolatok elrángatnak, tegyél meg három dolgot.

Vedd észre a kategóriát: gondolkodás, tervezés, emlékezés, aggódás.
Lazítsd el a tested: ernyeszd el az állkapcsod, az arcod, a vállaid, a hasad.
Tereld vissza a figyelmedet a horgonyodra.

A végén szánj rá egy percet, és figyeld meg, mi változott a testedben, és mi maradt ugyanaz.

Gyakori problémák, és JT megoldásai

– Nem tudom abbahagyni a gondolkodást.

– Jó – mondta JT. – Most vetted észre a gépezetet. Ne állítsd le. Csak egyszerűen ne engedelmeskedj neki.

– Nyugtalan vagyok.

– A nyugtalanság energia, aminek nincs munkája.

– Rosszul csinálom.

– Megcsináltad. A te mércéd szerint ez már eleve rossz.

Gyakorló feladat: 7 nap

Csináld meg az Alapülést naponta egyszer.

Vezess egy naplót négy ponttal: időpont, hangulat előtte, hangulat utána, és egy mondat arról, mit vettél észre.

Leírtam. Az írás maga valahogy valóságosabbá tette, mintha rá tudnám venni a szkeptikus elmémet, hogy működjön velem együtt.

JT nézte, ahogy körmölök.

– Tökéletesre akarod csinálni – mondta.

– Világosra akarom.

– Ugyanaz a függőség – felelte, és úgy mosolygott, mintha megnyert volna egy játékot, amit nem is játszottunk hivatalosan.

– Úgy értem… technikák – mondtam. – Légzésmódszerek. Testtartások. Mantrák. Az egész ÓÚÚM sztori.

– A meditáció nem kumbaja… meg ÓÚÚM – mondta JT.

– Nem?

– Persze, az is lehet. Ha szereted. Ha segít lenyugodni. De ha te csak a módszert meg a technikát hajkurászod, akkor csak a mutató ujjat fogod látni.

Gyanakodva kérdeztem:

– Mutató ujj?

– Tudod… az a spirituális történet. A misztikus a Holdra mutat, a tanítvány meg csak az ujját nézi.

– Szóval a technika az ujj.

– Pontosan. És ti, európaiak, imádjátok az ujjakat. Kézikönyvek. Szabályok. Tíz lépés a Holdig. Aztán jobbra.

– Akkor mi a Hold? – kérdeztem.

– Egyensúly. Jelenlét. Koherencia. Harmónia. Valódi létezés.

– A valódi létezés elég… homályos – mondtam.

– Csak azért homályos, mert hangzavar van a fejedben.

Megpiszkálta a tüzet, mintha a tűz lenne az igazi diák.

– Akkor mit csináljak, amikor leülök?

– Először is, hagyd abba azt, hogy megszentségesíted. A szentség oké, de te a szentséget arra használod, hogy elkerüld a munkát.

– Rendben…

– Másodszor. Figyelj. A meditáció a belső egyensúlyról szól.

– Csak amikor ülök?

– Nem. Csinálhatod, amikor lélegzel. Amikor a konyhában takarítasz. Amikor lukat fúrsz a falba, vagy amikor vezetsz.

– Amikor vezetek?

– Igen. Mindig érezheted, amikor munkába mész, vagy épp templomba, amikor befizeted az adót.

– Ez… egy filmes idézet.

– Az – mondta halál komolyan.

– A Mátrixból.

– Jó. Legalább vagy már annyira tudatos, hogy felismerd a programozásodat.

– Szóval a meditáció… egy állapot?

– A meditáció a valódi lét állapota.

Úgy nézett rám, mintha épp arra készülne, hogy elvegyen még egy kényelmes ideológiát a már így is összetört életemtől.

– Nem kell a ceremónia vagy a rituálé, hogy működjön.

– De a rituálék segítenek – mondtam.

– Segítenek, mert az emberek feje tele van zavaró tényezőkkel.

– Ez igaz…

– Úgyhogy akkor adunk nekik még egy zavaró tényezőt. Csak éppen egy olyat, ami elvezeti őket a célhoz.

– Szóval mantrák, gyertya, meg füstölő… ezek mind zavaró tényezők?

– Hasznos zavaró tényezők. Mint a pótkerekek a gyerkőc biciklijén.

– Akkor miért használjuk őket egyáltalán?

– A rituálék és technikák az elején hasznosak. Pályán tartanak és lendületet adnak. A baj az, hogy sokan ott ragadnak. Elkezdik bálványozni a módszert, receptként követik a lépéseket, és nem veszik észre, hogy a módszer közben csendben kalitkává változott. Aztán csodálkoznak, hogy miért nem érik el azt az eredményt, amit akartak. Használd a rituálét, hogy eljuss az állapotba. De ne keverd össze a rituálét az állapottal. És ha már megbízhatóan eléred az állapotot, ja, akkor bármikor elhagyhatod a ceremóniát, amikor akarod.

– Ez majdnem hogy… tiszteletlennek hangzik – mondtam.

– A Holdhoz tiszteletteljes.

Megállt, aztán úgy nézett rám, mintha mindjárt elkezdene idézni valakit, és ezért neki bizony elismerés jár, mert valamiféle bölcsességet mondott.

– Ahogy egy igazán bölcs ember mondta: „Ne az ősöket kövesd. Azt kövesd, amit az ősök követtek.”

– Vagyis ne a formát másold, a szándékot másold – mondtam.

– Remélem, ezt nem kell elmagyaráznom – mondta JT.

– Te ezt élvezed…

– Olybá tűnsz, mint akinek van használható agya.

– Ez eddig a legszebb sértés, amit kaptam tőled.

– Ne bízd el magad. Van még pár ilyen a tarsolyomban.

Mosolygott a szemével.

– És ha egy mondatban kéne összefoglalni a meditációt? – kérdeztem.

– Jó. Egy mondat.

Kicsit előrehajolt.

– A meditáció annak a gyakorlása, hogy újra meg újra visszatérsz ahhoz, ami valóságos. Egészen addig, amíg a valóságos lesz az alapállapotod.

– És mi a valóságos?

– Egyelőre? Légzés. Test. Szellem. A többi csak kommentár.

– Még a gondolataim is?

– Főleg a gondolataid.

– Király.

– Most ülj le, és hagyd abba a saját magaddal való alkudozást.

Aznap éjjel, miután lefeküdtem, rájöttem valamire, ami eléggé kényelmetlenül érintett.

A meditáció egyenlőre még nem adott nekem békét. Tükröt adott.

3. Ok, okozat, és a drámatagozat

Másnap reggel a karmáról kérdeztem, mert az olyan biztonságosan spirituálisnak tűnt, mint a füstölő. Olyasmi, amiről lehet vitatkozni úgy, hogy közben nem kell azonnal megváltoztatni az életed.