részlet

Budapest, 2023

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Samantha Shannon: The Priory of the Orange Tree

BLOOMSBURY, BLOOMSBURY PUBLISHING and the Diana logo are trademarks of Bloomsbury Publishing Plc
First published in Great Britain 2019
This edition published 2020
Copyright © Samantha Shannon-Jones, 2019
Illustrations © Emily Faccini, 2019

Samantha Shannon has asserted her right under the Copyright, Designs and Patents Act, 1988, to be identified as Author of this work.
All rights reserved.

Borítóterv © David Mann
Borító illusztráció © Ivan Belikov

Hungarian translation © Kleinheincz Csilla és Tamás Gábor, 2023
© Next21 Kiadó, 2023

ISBN 978 615 6606 06 8

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest
Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Szerkesztette Abrudán Katalin
Előkészítés Takács Andrea
Korrektúra Harrach Judit

Elektronikus változat
Ambrose Montanus

A szerző megjegyzése

A Narancsfa-kolostor kitalált világát a világ különböző részeiről származó események és mondák ihlették. Egyetlen sincs, amelyik egy bizonyos civilizáció vagy ország hiteles ábrázolása lenne a történelem egy adott pillanatában.

Tartalom

Térképek

I. Régi történetek

1. Kelet

2. Nyugat

3. Kelet

4. Nyugat

5. Kelet

6. Nyugat

7. Nyugat

8. Kelet

9. Nyugat

10. Kelet

11. Nyugat

12. Kelet

13. Kelet

14. Nyugat

15. Nyugat

16. Kelet

17. Nyugat

18. Kelet

19. Nyugat

20. Kelet

21. Nyugat

22. Nyugat

II. Kijelentem, hogy nem merek

23. Dél

24. Nyugat

25. Kelet

26. Nyugat

27. Kelet

28. Dél

29. Kelet

30. Nyugat

31. Kelet

32. Dél

33. Kelet

34. Nyugat

35. Kelet

36. Nyugat

37. Nyugat

III. Varázsló asszonyt ne hagyj életben

38. Kelet

39. Dél

40. Kelet

41. Dél

42. Kelet

43. Dél

44. Dél

45. Kelet

46. Dél

47. Dél

48 Kelet

IV. Tiéd az ország

49. Nyugat

50. Nyugat

51. Kelet

52. Nyugat

53. Nyugat

54. Kelet

55. Nyugat

56. Nyugat

57. Nyugat

V. Itt sárkányok élnek

58. Nyugat

59. Kelet

60. Kelet

61. Kelet

62. Kelet

63. Kelet

64. Kelet

65. Dél

VI. A Mélység kulcsai

66. Nyugat

67. Nyugat

68. Kelet

69. Nyugat

70. Mélység

71. Mélység

72. Nyugat

73. Nyugat

74. Nyugat

75. Kelet

76. Nyugat

A történet szereplői

Szószedet

Idővonal

Köszönetnyilvánítás

I.
Régi történetek

Aztán láttam, hogy egy angyal szállt alá a mennyből,
a mélység kulcsa volt nála, és nagy láncot tartott a kezében. Megragadta a sárkányt, az őskígyót, vagyis az ördögöt,
a sátánt, és ezer évre láncra verte.

Letaszította a mélységbe, bezárta, és lepecsételte,

hogy ne vezesse félre többé a népeket, míg le nem jár
az ezer esztendő.

Jelenések könyve 20:1–3 (Szent István Társulat fordítása)

1. Kelet

Az idegen vízi szellemként emelkedett ki a tengerből: mezítláb, a testén utazása sebhelyeivel. Úgy imbolygott át a Szeíkihez pókselyemként tapadó ködfátylon, mint egy részeg.

Az ősi történetek szerint a vízi szellemek arra voltak kárhoztatva, hogy némaságban éljenek. Nyelvük és bőrük összezsugorodott, és csontjaikat csak hínár fedte. A sekélyesben leskelve várták, mikor ránthatják le az óvatlanokat a Mélység szívébe.

Tané kicsi kora óta nem félt ezektől a mendemondáktól. Most azonban tekintetét és mosolyként görbülő, csillogó tőrét, egyaránt az éjszakában közeledő alakra szegezte.

Amikor az alak megszólította, a nő összerezzent.

A felhők szabadjára engedték a holdfényt, és ez elegendő volt ahhoz, hogy lássa az idegent. És hogy az alak is lássa őt.

Nem szellem volt. Hanem egy külhoni. Tané pedig már meglátta, és nem tehetett úgy, mintha nem vette volna észre.

A napbarnított férfi szalmasárga hajából és szakállából víz csöpögött. A csempészek bizonyára a vízbe dobták, és megmondták neki, hogy a hátralévő utat úszva tegye meg. Nyilvánvaló volt, hogy nem érti a nő nyelvét, de Tané értett annyit az övéből, hogy tudja, segítséget kér. És látni akarja Szeíki hadurát.

Tané szíve dübörgött. Nem mert megszólalni, mert ha kimutatná, hogy ismeri a férfi nyelvét, azzal kapcsot teremtene közöttük, és elárulná magát. Elárulná azt, hogy nemcsak ő a tanúja a férfi bűnének, hanem az is tanúja az övének.

Elvonulásban kellene lennie. A déli ház falainak biztonságában, megtisztultan kellene várnia élete legfontosabb napját. Most azonban beszennyeződött. Semmi nem törölheti le ezt a bélyeget. Csak mert még egyszer meg akart mártózni a tengerben a választás napja előtt. Egyes szóbeszédek szerint a nagy Kviriki azokat részesíti kegyében, akik elég merészek ahhoz, hogy az elvonulásról kiszökve belemerüljenek a hullámokba. Helyette azonban ezt a rémálmot küldte.

Tané egész életében kirívóan szerencsés volt.

És most ez a büntetése érte.

Tőrét fenyegetően a külhonira szegezte. A férfi a halállal szembesülve reszketni kezdett.

Tané agyában lehetőségek örvénylettek, egyik szörnyűségesebb, mint a másik. Ha átadja az idegent a hatóságoknak, fel kell fednie, hogy megszegte az elvonulás előírásait.

Talán a választás napját is elhalasztják. A Hiszan-foknak, Szeíki ezen tartományának tiszteletre méltó kormányzója sosem engedné az isteneket olyan helyre, amelyet netán beszennyezett a rőt ragály. Hetek telhetnek el, mire a várost biztonságosnak ítélik, és addigra bizonyosan úgy határoznak, hogy az idegen érkezése rossz jel, és jobb, ha a tanoncok újabb nemzedéke kap esélyt arra, hogy lovas legyen, Tanéé helyett. Mindent elveszítene.

Nem jelenthette fel. De nem is hagyhatta magára. Ha a férfi tényleg hordozza a rőt ragályt, az egész szigetet veszélybe sodorhatja, ha szabadjára engedve kószál.

Nem volt más választása.

Egy rongyot kötött a férfi arca elé, hogy ne lehelhesse rá a betegséget. A keze remegett. Amikor ezzel végzett, olyan közel húzódva hozzá, amennyire csak mert, felvezette a fekete homokos partról a városba, és közben végig a hátának szegezte a tőrét.

Hiszan-fok álmatlan kikötőváros volt. Tané átkísérte a kívülállót az éjszakai piacokon, el az uszadék fából faragott szentélyek mellett, a választás napja alkalmából felfüggesztett kék és fehér lampionok alatt. A foglya csak némán bámulta a látványt. A sötétség elrejtette arcvonásait, de Tané rákoppintott a tőr lapjával a fejére, hogy hajtsa mélyebbre a fejét. És mindvégig igyekezett távol tartani másoktól.

Támadt egy ötlete, hogyan szigetelje el.

A partfokhoz egy mesterséges sziget tapadt. Oriszimának nevezték, és a helyiek különleges helynek tartották. A kereskedőállomáson maroknyi, a Mentendoni Szabadállamból érkezett kalmár és tudós szállt meg. A mentiek a fok másik oldalán élő tóvidékiekkel együtt kizárólagos engedélyt kaptak arra, hogy Szeíkiben kereskedjenek az után, hogy a szigetet elzárták a külvilág elől.

Oriszima.

Oda viszi a külhonit.

A kereskedőállomáshoz vezető, fáklyákkal megvilágított hidat fegyveres őrök vigyázták. Nem sok szeíki kapott engedélyt belépni, és Tané nem tartozott közéjük. A kerítésen ezen kívül csak a dokk kapuján lehetett bejutni, amely évente egyszer nyílt ki, hogy fogadja a menti hajók rakományát.

Tané a csatornához vezette a külhonit. Oriszimába nem csempészhette be, de ismert egy nőt, aki képes volt rá. Aki pontosan tudni fogja, hová rejtse a férfit a kereskedőállomáson belül.

Sok idő eltelt azóta, hogy Niclays Roosnak utoljára látogatója akadt.

Éppen egy kevés bort mért ki magának – néhány cseppet szerény járandóságából –, amikor kopogtattak az ajtón. A bor a kevés megmaradt élvezetek közé tartozott, és Niclays mélyen belélegezte a páráját, élvezte az aranyló pillanatot az első korty előtt.

Most azonban megzavarták. Hát persze! Sóhajtva felkelt, és felmordult, mikor váratlanul bokájába hasított a fájdalom. A köszvény visszatért, hogy megkeserítse az életét.

Újabb kopogás.

– Ó, csitulj már – dörmögte.

A botja után tapogatózott, közben hallgatta, ahogy az eső verte a tetőt. Az évnek ebben a szakában szilvaesőnek nevezték a szeíkiek; a levegő olyan súlyosan és nyirkosan nehezedett mindenre, mint egy felhő, és a gyümölcsök meghíztak a fákon. Niclays az orra alatt szitkozódva átbicegett a gyékényeken, és résnyire nyitotta az ajtót.

A kinti sötétségben egy nő állt. Sóvirágmintás köntöst viselt, fekete haja a derekát verte. Úgy átázott, hogy annak egészen biztosan nem az eső volt az oka.

– Jó estét, nagy tudású Roos doktor – szólalt meg a nő.

Niclays felvonta szemöldökét.

– Határozottan nem kedvelem az ebben az órában érkező látogatókat. Sem a másmilyen órában érkezőket. – Meg kellett volna hajolnia, de semmi kedve nem volt jó benyomást tenni erre az idegenre. – Honnan tudja a nevemet?

– Megmondták. – Nem kapott több magyarázatot. – Velem van az egyik földije. Ma éjjel kegyelmeddel marad, és holnap napnyugtakor elhozom.

– Az egyik földim?

Látogatója kicsit elfordította a fejét. Egy közeli fától árnyék vált el.

– Csempészek hozták Szeíkire – mondta a nő. – Holnap elviszem a tiszteletre méltó kormányzó úrhoz.

Amikor az alak a házból kiszűrődő fénybe lépett, Niclayson borzongás futott végig.

A küszöbén egy aranyhajú férfi állt, csuromvizes, akárcsak a nő. Egy férfi, akit még sosem látott Oriszimában.

A kereskedőállomáson húszan laktak. Niclays mindnek ismerte az arcát és a nevét. És tudta, hogy menti hajó majd csak később, az évszak vége felé érkezik.

Ezek ketten valamiképpen mégis bejutottak, és észrevétlenül.

– Nem. – Niclays rájuk bámult. – A Szentre, asszony, csempészésre akar rávenni? – Az ajtóval matatott. – Nem rejthetek el egy betolakodót. Ha bárki megtudja…

– Egyetlen éjszakára csak!

– Egy éjszaka vagy egy év… a fejünket így is, úgy is levágják. Alászolgája!

Ahogy becsukta volna az ajtót, a nő beledugta a könyökét a résbe.

– Ha megteszi – mondta a nő, most mát olyan közel, hogy Niclayst megcsapta a lehelete –, ezüstöt kap érte. Amennyit csak elbír.

Niclays Roos habozott.

Az ezüst valóban csábító volt. Túl sokszor kártyázott részegen az őrökkel, és többel tartozott nekik, mint amennyit egész élete alatt összekuporgathat. Eddig sikerült az őrök fenyegetőzését kivédenie azzal, hogy drágaköveket ígért a következő menti szállítmányból, de jól tudta, hogy a hajón egyetlen nyomorult kő sem lesz. Az olyanok számára nem, mint ő.

Fiatalabb énje unszolta, hogy fogadja el az ajánlatot, már csak az izgalom kedvéért is. Mielőtt idősebb, bölcsebb énje közbeléphetett volna, az asszony már odébb is húzódott.

– Holnap éjjel visszatérek – mondta. – Ne hagyja, hogy meglássák!

– Várjon! – sziszegett utána a doktor dühösen. – Ki maga?

A nő már el is tűnt. Niclays végigpillantott az utcán, és dühödt mordulással berántotta az ijedtnek látszó férfit a házába.

Őrültség az egész. Ha a szomszédjai rájönnek, hogy egy betolakodót rejteget, az igen dühös hadúr elé rángatják majd, aki nem a könyörületességéről volt ismert.

Mégis itt volt a csávában.

Bezárta az ajtót. A jövevény a meleg ellenére reszketett a gyékényszőnyegen. Olajbarna arca kivörösödött, kék szemét kicsípte a só. Niclays, csak hogy megnyugtassa magát, előkotort egy takarót, amelyet Mentendonból hozott magával, és a férfinak adta, aki szó nélkül átvette. Okkal félt.

– Honnan jött? – kérdezte kurtán Niclays.

– Elnézést – suttogta a vendége. – Nem értem. Szeíkiül beszél?

Ín. Rég nem hallotta ezt a nyelvet.

– Nem szeíkiül – válaszolt Niclays is ugyanezen a nyelven. – Hanem mentiül. Feltételeztem, hogy maga is menti.

– Nem, uram. Ascalonból jöttem – érkezett az alázatos válasz. – Megkérdezhetem a nevét, ha már kegyelmednek köszönhetem a menedékemet?

Tőrőlmetszett ín. Az udvariasság mindenekelőtt.

– Roos – vetette oda a Niclays. – Niclays Roos doktor. Mestersebész. Akinek az életét jelenleg veszélyezteti a jelenlétével.

A fiatalember nagy szemeket meresztett.

– Doktor… – Nagyot nyelt. – Niclays Roos doktor?

– Gratulálok, fiam. A tengervíz nem ártott a hallásának.

Vendége reszketve beszívta a levegőt.

– Roos doktor – mondta –, az isteni gondviselés küldött ide. Az, hogy a Bajtársiasság lovagja éppen kegyelmedhez hozott…

– Hozzám? – Niclays összevonta szemöldökét. – Találkoztunk már?

Emlékezetében kutatott az Inysben töltött idő után, de biztos volt benne, hogy sosem látta még ezt az embert. Hacsak nem részegen. Inysben gyakran leitta magát.

– Nem, uram, de egy barátom megmondta a nevét. – Az ifjú megtörölte arcát ingujjával. – Biztosra vettem, hogy a tengerbe veszek, de az ön látványától ismét életre keltem. Hála legyen a Szentnek!

– A maga szentjének itt nincs hatalma – mormolta Niclays. – Mi hát a neve?

– Sulyard. Triam Sulyard, szolgálatára. Fegyvernök voltam őfelsége Sabran Berethnet, Inys királynőjének udvarában.

Niclays álla megfeszült. A királynő neve hallatán fehéren izzó harag támadt fel a zsigereiben.

– Egy fegyvernök. – Leült. – Sabran netán ráunt, ahogyan a többi alattvalójára?

Sulyard felhorgadt.

– Ha a királynőmet sértegeti, akkor én…

– Akkor mit tesz? – Niclays ránézett szemüvegkerete fölött. – Talán inkább Eszefogyott Triamnak kellene hívnom. Van fogalma arról, mit tesznek itt a külhoniakkal? Sabran azért küldte, hogy valami különösen elnyújtott halált haljon?

– Őfelsége nem tudja, hogy itt vagyok.

Érdekes. Niclays töltött a fiatalembernek egy pohár bort.

– Igya meg – mondta mogorván. – Az egészet.

Sulyard az egészet felhajtotta.

– Most pedig, Sulyard úrfi, figyeljen, mert fontos – folytatta Niclays. – Hányan látták meg?

– Azt mondták, ússzam a partra. Először egy kis öbölbe jutottam. A homok fekete volt. – Sulyard reszketett. – Egy nő talált rám, és késsel fenyegetett, úgy vezetett ide. Egyedül hagyott egy istállóban… aztán jött egy másik nő, és kért, hogy kövessem. A tengerhez vitt, és addig úsztunk, amíg egy mólóhoz nem jutottunk. A végén kapu volt.

– És nyitva állt?

– Igen.

A nő bizonyára ismeri az egyik őrt. Alighanem megkérte, hogy hagyja nyitva a dokk kapuját.

Sulyard megdörzsölte a szemét. A tengeren töltött idő kicserzette, de Niclays már látta, hogy nagyon fiatal, talán még húszéves sincs.

– Roos doktor – mondta az ifjú –, rendkívül fontos ügyben jöttem ide. Beszélnem kell a…

– Hadd vágjak a szavába, Sulyard úrfi – vágott közbe Niclays. – Nem érdekel, miért van itt.

– De…

– Akármi is az oka, hivatalos engedély nélkül jött ide, ami dőreség. Ha a főhivatalnok megtalálja, és elhurcolja, hogy kivallassa, szeretném, ha őszintén mondhatnám, hogy sejtelmem sincs, mi szél hozta a küszöbömre éjnek évadján, abban a hitben, hogy szívesen látják majd Szeíkiben.

Sulyard pislogott.

– A főhivatalnok?

– A szeíki hivatalnok, aki ezért az úszó roncstelepért felelős, bár ő kisebb istennek tartja magát. Azt legalább tudja, hol van?

– Oriszimán. Ez az utolsó nyugati kereskedőállomás a Keleten. E hely létezése adott reményt, hogy a hadúr talán fogad.

– Biztosíthatom – mondta Niclays –, hogy Nadama Pitoszu semmi szín alatt nem fogad egy betolakodót az udvarában. És abban biztos lehet, hogy inkább kivégzi, ha megneszeli, hogy itt van.

Sulyard hallgatott.

Niclays fejében megfordult, hogy megmondja a vendégének, a megmentője vissza akar jönni érte, talán, hogy értesítse a hatóságokat. Végül mégsem mondta el. Sulyard még pánikba esne, és elmenekülne, márpedig innen nem volt hová menekülni.

Holnap. Holnap elmegy.

Niclays ekkor hangokat hallott kintről. Léptek zörögtek a szomszédos házak falépcsőin. Gyomra összeszorult.

– Bújjon el! – mondta, és megragadta a botját.

Sulyard egy paraván mögé bújt. Niclays remegő kézzel nyitott ajtót.

Szeíki első hadura évszázadokkal korábban aláírta a nagy rendeletet, amely a tóvidékiek és a mentiek kivételével mindenki elől elzárta a szigetet, hogy megvédje népét a sárkányvésztől. Az elszigetelődés a járvány csitulta után is fennmaradt. Minden engedély nélkül érkező külhonira a halál várt. Mint ahogy azokra is, akik segítették őket.

Az utcán nem volt jele az őröknek, de több szomszéd is összeverődött. Niclays csatlakozott hozzájuk.

– Galian nevére, mi folyik itt? – kérdezte a szakácsot, aki valahová a magasba bámult, száját akkorára tátva, hogy pillangókat foghatott volna vele. – Harolt, nem javaslom, hogy ilyen képet vágjon a jövőben. Az emberek még féleszűnek gondolnák.

– Nézze, Roos! – kapott levegő után a szakács. – Nézze!

– Ajánlom, hogy…

Hatalmas fej tornyosult Oriszima fala fölé: egy ékkövekből és tengerből születő és formálódó teremtmény feje.

Adulárpikkelyeiről, amelyek olyan fényesek voltak, hogy szinte izzottak belülről, gőzölgő felhő szállt fel. Minden pikkelyen drágakőként ragyogó vízcseppek csillogtak. Mindkét szem égő csillag volt, mindkét szarv higanyként szikrázott a sápadt hold alatt. A teremtmény selyemszalag kecsességével siklott el a híd fölött, majd könnyedén és némán, mint egy papírsárkány, az égre röppent.

Egy valódi sárkány! Miközben a Hiszan-fok fölé szállt, újabbak emelkedtek ki a vízből, hűvös párát hagyva a nyomukban. Niclays kezét dobként dübörgő szívére szorította, és úgy mormolta:

– Hát ezek meg mit keresnek itt?

2. Nyugat

Természetesen álarcot viselt. Mindig álarcot viselnek. Bolond lenne, aki arca elrejtése nélkül hatolna be a Királynő tornyába, márpedig ha sikerült bejutnia az uralkodó lakosztályába, akkor az orgyilkos egészen biztosan nem volt bolond.

Sabran mélyen aludt az uralkodói hálószobában. Inys királynője kibontott hajával, az orcája és sötét pillái közti erős ellentéttel akár a pihenést megörökítő festmény is lehetett volna. Ma éjjel Roslain Crest aludt mellette.

Egyikük sem érzékelte, hogy az életükre törő árny egyre közelebb osont hozzájuk.

Amikor Sabran nyugovóra tért, az egyik kamarásnő vette magához a legbelső hálókamra kulcsát. Most Katryen Withy őrizte, aki a Szarvas-kerengőn tartózkodott. Az uralkodói lakosztályt a királynői testőrség vigyázta, azonban az uralkodói hálószoba ajtajánál nem állt állandó őrség. Elvégre csak egyetlen kulcsa volt a helyiségnek.

Nem kellett attól tartani, hogy valaki behatolna ide.

A magánlakosztályban – ez volt az utolsó védvonal a királynői ágy és a külvilág között – az orgyilkos hátranézett a válla fölött. Sir Gules Heath mostanra visszatért kinti őrhelyére, és mit sem tudott arról, hogy amíg máshol járt, idebenn megjelent a fenyegető veszély. Nem tudott Eadről sem, aki a szarufák között rejtőzött, onnan figyelte, ahogy a gyilkos a királynőhöz vezető ajtó elé lépett. A betolakodó zajtalanul elővett a köpenyéből egy kulcsot, és a zárba csúsztatta.

A kulcs elfordult.

A férfi hosszú ideig nem mozdult. Várta a megfelelő pillanatot.

Ez a mostani sokkal óvatosabb volt, mint a többi. Amikor Heathre rátört a szokásos köhögőrohama, a behatoló résnyire kinyitotta az uralkodói hálószobába vezető ajtót. A másik kezével kést húzott. Ugyanolyan fegyver volt, mint amilyet a többi használt.

Ead vele együtt mozdult. Nesztelenül leugrott a férfi fölötti gerendáról. Csupasz talpa a márványt érte. Amint a gyilkos magasba emelt tőrrel a helyiségbe lépett, a lány a szájára tapasztotta a tenyerét, és a bordái közé döfte a kését.

A gyilkosnak megrogyott a térde. Ead nem engedte el, és ügyelt, nehogy akár egy csepp vér is a ruhájára kerüljön. Amikor a test elernyedt, a padlóra engedte, és leemelte a támadó selyemmel bélelt maszkját – mindenki más is ugyanilyet viselt.

Túlságosan is fiatal, alig felnőtt férfi arca tűnt elő alóla. Mennyezetre meredő szeme olyan volt, akár két kis tó.

Teljesen ismeretlen volt. Ead csókot nyomott a homlokára és otthagyta a márványpadlón.

Épphogy visszahúzódott a sötétbe, amikor valaki segítségért kiáltott.

A palota udvarán érte a pirkadat. Smaragdokkal kirakott aranyszálas háló fogta össze a haját.

Minden reggel ugyanazt tette. A kiszámíthatóság a biztonságot jelentette. Először elment a postamesterhez, aki közölte, hogy nem érkezett levele. Aztán a kapuhoz vezetett az útja, ahonnan végignézett Ascalon városán, és elképzelte, hogy egy napon végigsétál az utcákon, meg se áll, amíg a kikötőbe nem ér, egy hajóhoz, amely majd hazaviszi, Lázsiába. Előfordult, hogy összefutott egy ismerőssel: ilyenkor alig észrevehető biccentéssel köszöntek egymásnak. Végül a lakomaterembe ment, ahol Margret társaságában megreggelizett, majd nyolc órakor nekikezdett a feladatainak.

Ma elsőként a királynői mosónőt kellett megkeresnie. Hamarosan meg is találta a nagykonyha mögött, egy borostyánnal fedett zugban. Egy lovászinas számlálta nyelvével a nyakkivágása körül a szeplőit.

– Szép napot kívánok mindkettőtöknek! – szólalt meg Ead.

A pár levegő után kapkodva rebbent szét. A tágra nyílt szemű lovászinas akkorát ugrott, mintha ő maga is ló lenne.

– Duryan úrhölgy! – A mosónő a haja tövéig pirult, ahogy lesimította a szoknyáját és térdet hajtott. – Jaj, kérem, ne mondja el senkinek, úrnőm, különben végem!

– Nem kell meghajolnod előttem. Nem vagyok nemes – mosolygott Ead. – Gondoltam, illő emlékeztetnem téged, hogy mindennap őfelsége szolgálatára kell állnod. Az utóbbi időben elhanyagoltad a feladatodat.

– Jaj, Duryan úrhölgy, megvallom, máshol jártak a gondolataim, de nagyon aggódtam – tördelte bütykös kezét a mosónő. – A szolgák mindenfélét suttognak, úrnőm. Azt beszélik, alig két napja sárkánygyíkfióka ragadott el néhány jószágot a Tóvidéken. Egy sárkánygyíkfióka! Hát nem rémítő, hogy ébredeznek a Névtelen szolgái?

– Pontosan rátapintottál a lényegre. Épp ezért kell ügyelned a munkádra! A Névtelen szolgái őfelsége pusztulását kívánják, mert a halálával visszatérhetne a gazdájuk erre a világra. Ezért létfontosságú a munkád, jóasszony. Egyetlen nap sem mulaszthatod el, hogy átvizsgáld az ágyhuzatait, és ellenőrizd, nincsenek-e megmérgezve, és ügyelj, hogy tisztán, ropogósan tartsd az ágyneműjét.

– Hogyne, persze. Ígérem, jobban fogok ügyelni a munkámra.

– Ó, nem nekem kell megígérned, hanem a Szentnek – biccentett az uralkodói szentély felé Ead. – Menj csak el hozzá most azonnal! Érdemes lehet a megbocsátását is kérned az… oktalanságod miatt. Menjetek csak mind a ketten, a szerelmed is meg te is, és fohászkodjatok irgalomért! De igyekezzetek!

A mosónő elsietett, és Ead mosolyogva nézett utána. Az ineket oly könnyű volt megzavarni!

Ám a mosolya hamar elmúlt. Egy sárkánygyíkfióka valóban elvitt néhány lábasjószágot. Habár a sárkánylények évek óta ébredeztek hosszan tartó szendergésükből, mind a mai napig ritkaságszámba ment, hogy az emberek találkozzanak is velük: azonban az elmúlt néhány hónapban számos ilyen eset történt. Baljós előjel volt, hogy ezek a fenevadak nekibátorodtak és lakott területen is vadászni kezdtek.

Ead az árnyékban maradt, és a hosszabbik úton tért vissza az uralkodói lakrészbe. Megkerülte a királynői könyvtárat, kikerülte az udvaron szabadon bóklászó egyik fehér pávát, és a fedett árkádba érkezett.

Az ascaloni palota fakó mészkőből emelt diadalmas építménye volt a Berethnet-ház, az Inysi Királynőség uralkodóházának legnagyobb és legrégebbi lakhelye. Réges-rég eltüntették már a bajok idején – amikor a sárkánysereg egy évig tartó háborút viselt az emberi nem ellen – okozott károkat. Minden egyes ablakba a szivárvány különböző színeiben játszó ólomüveget illesztettek. Erényszentély, árnyas pázsitokkal teli kertek és márványhomlokzatos óratornyú, hatalmas királynői könyvtár kapott helyet az udvarán. Nyáron kizárólag itt volt hajlandó udvart tartani Sabran.

A kert kellős közepén almafa állt. Ead sajgó szívvel torpant meg a láttán.

Öt napja már, hogy Loth és Lord Kitston Glade az éjszaka folyamán eltűnt a palotából. Senki sem tudta, hová mentek, miért hagyták el engedély nélkül az udvart. Sabran úgy viselte efölötti nyugtalanságát, mint valami köpönyeget, míg Ead senkinek sem árulta el érzelmeit.

Eszébe jutott a fafüst illata az első bajtársiassági lakoma alkalmával, amikor megismerkedett Lord Arteloth Beckkel. Az udvartartás minden ősszel összegyűlt, hogy a nemesek megajándékozzák egymást és ünnepeljék egységüket az erényességben. Ekkor találkoztak először személyesen, de Loth később elmondta, hogy régóta kíváncsi volt már az új udvarhölgyre. Hallotta a szóbeszédeket a tizennyolc éves déli lányról, aki nem volt nemes, de nem volt paraszt sem, és nemrég tért át a lovagi erények hitére. Számos udvaronc jelen volt, amikor az ersziri nagykövet bemutatta a királynőnek.

„Nem ékszert, nem is aranyat hozok az új évet ünnepelni, felség. A belső udvartartásodba hozok neked egy udvarhölgyet – mondta Csasszár. – Elvégre nincs nagyobb ajándék a hűségnél.”

Maga a királynő is csupán húszéves volt akkor. Egy cím és nemesi származás nélküli udvarhölgy furcsa ajándéknak számított, de az udvariasság azt kívánta, hogy fogadja el.

Bajtársiassági lakomának nevezték, ám a bajtársiasságnak is vannak határai. Aznap éjjel senki nem lépett oda Eadhez, hogy táncra kérje… egyedül Loth: a széles vállú, sötétfekete bőrű férfi, egy fejjel magasabb Eadnél, és kellemes északi hanghordozással beszélt. Az udvarnál mindenki ismerte. Aranyosnyíras, a Szent születési helyének örököse és Sabran királynő jóbarátja.

„Duryan úrhölgy – hajolt meg Ead előtt –, lekötelezne, ha megtisztelne egy tánccal, hogy elmenekülhessek a pénzügyminiszterrel folytatott unalmas beszélgetésből. Cserébe szerzek egy kancsóval a legjobb borból, és a fele a magáé lehet. Mit szól hozzá?”

A lánynak nagy szüksége volt egy barátra. Meg valami erősebb italra. Így aztán, noha az ifjú Lord Arteloth Beck volt, és egyáltalán nem ismerte Eadet, mégis három pavane-t táncoltak, majd az est maradékát az almafa alatt iszogatva, beszélgetve töltötték. Észre sem vette, és összebarátkoztak.

Most pedig eltűnt, és ennek csak egyetlen magyarázata lehetett. Loth önmagától soha nem hagyta volna el az udvart: úgy semmiképpen sem, hogy nem szól erről a testvérének, vagy nem kér engedélyt Sabrantól. Akkor pedig csak az lehet, hogy kényszerítették.

Margret és Ead is igyekezett figyelmeztetni. Szóltak neki, hogy baráti viszonya Sabrannal, amely még gyerekkorukból ered, idővel fenyegetést jelent majd a királynő házassági kilátásaira. Most, hogy felnőttek, nem viselkedhet ilyen bizalmasan Sabrannal.

Loth soha nem hallgatott a jó szóra.

Ead kényszerítette magát, hogy visszatérjen a merengésből. Az árkád alól kilépve félrehúzódott, hogy elengedje Lady Igrain Crest, az Igazságosság főhercegnője néhány csatlósát. A hercegnő címerjelvénye ott virított a tabardjukon.

A Napórakert szinte fürdött a reggeli fényben. A nap mézszínű fénybe vonta az ösvényeket, a pázsitokat szegélyező rózsákon enyhe pír látszott. A közeli Magános-torony bejárata feletti párkányról a Berethnet-ház öt nagy királynőjének szobra ügyelte a kertet. Sabran gyakorta sétálgatott ilyenkor egyik vagy másik udvarhölgyébe karolva, ám ma nem járt senki az ösvényeken. Érthető, ha a királynőnek nincs kedve sétálni, amikor szinte az ágya mellett hevert egy holttest.

Ead a Királynői toronyhoz ért. A falakra felfutó lonc hajtásait sűrűn beborították a bíborszín virágok. A lány fölkapaszkodott a hosszú lépcsősoron, és az uralkodói lakosztály felé vette az irányt.

A királynői testőrség tizenkét tagja aranyozott vértben és a nyári egyenruha zöld köpenyében állt az ajtó két oldalán. A karvasakat virágos minta borította, mellvértjükön a Berethnet-címer díszelgett. Ead közeledtére mind felé fordultak.

– Szép jó reggelt! – köszöntötte őket.

A feszültség alábbhagyott, és az őrök elálltak a belső udvarhölgy elől.

Hamarosan megtalálta Lady Katryen Withyt, a Bajtársiasság főhercegének unokahúgát. Huszonnégy évével ő volt a három kamarásnő közül a legfiatalabb, egyben ő volt a legmagasabb is: a sima barna bőrű, telt ajkú nő göndör haja olyan mélyvörös volt, hogy szinte feketének tűnt.

– Duryan úrhölgy! – köszöntötte Eadet. Mint a palotában mindenki, ő is a nyári zöld és aranyszínekbe öltözött. – Őfelsége még nem kelt fel. Megtalálta a mosónőt?

– Igen, asszonyom – hajolt meg Ead. – Úgy tűnik… családi kötelességek vonták el a figyelmét.

– Semmilyen kötelesség nem lehet elébbvaló a korona szolgálatánál. – Katryen az ajtó felé pillantott. – Megint betörtek az éjjel. A gazfickó ez alkalommal közel sem volt ügyetlen, mint a többi. Nem csak hogy eljutott az uralkodói hálószobához… még kulcsa is volt hozzá.

– A hálószobához! – Ead nagyon igyekezett döbbentnek tűnni. – Akkor valaki a belső udvartartásból elárulta őfelségét.

Katryen biccentett.

– Úgy véljük, a titkos lépcsőn jött fel. Ezzel elkerülte a királynői testőrök többségét, és egyenesen a magánlakosztályhoz érkezett. Tekintettel arra, hogy a titkos lépcsőt lezárták, miután… – Felsóhajtott. – Az ajtóbiztost elbocsátották a hanyagsága miatt. Az uralkodói hálószoba ajtaja mostantól soha nem marad őrizetlenül.

Ead bólintott.

– Mi a mai feladatunk?

– Különfeladattal bízom meg. Mint tudja, ma érkezik Oscarde utt Zeedeur, a menti nagykövet. A lánya az utóbbi időben erősen elhanyagolta a külsejét. – Katryen helytelenítőn szorította össze az ajkát. – Amikor az udvarhoz jött, Lady Truyde mindig ápolt volt, és elegáns, most viszont… Tegnap egy falevél volt fohász idején a hajában, előtte való nap pedig elfelejtette felvenni az övzsinórját.

Alaposan végigmérte Eadet.

– Úgy tűnik, maga tudja, hogyan öltözzön a helyzetének megfelelően. Gondoskodjon róla, hogy Lady Truyde kifogástalanul készen álljon.

– Igen, asszonyom.

– És, Ead, ne beszéljen a behatolóról! Őfelsége nem szeretné növelni a nyugtalanságot az udvarban.

– Természetesen, asszonyom.

Ead másodszor is elhaladt az őrök előtt, és fürkészve nézett végig a kifejezéstelen arcokon.

Régóta tudta, hogy az udvartartás valamelyik tagja orgyilkosokat enged be a palotába. Ugyanez a valaki kulcsot is adott most az egyiknek, hogy eljusson Inys alvó királynőjéhez.

Ead ki akarta deríteni, ki volt az.

Mint általában az uralkodóházaknak, a Berethneteknek is kijutott az idő előtti elhalálozásokból. Első Glorian mérgezett borból ivott. Harmadik Jillian alig egy évet ült a trónon, amikor szíven szúrta az egyik szolgája. Sabran anyja, Negyedik Rosarian halálát baziliszkuszméreggel átitatott ruha okozta. Senki sem tudta, hogy került az öltözék a magánlakosztály ruhatárába, de úgy sejtették, az yscalok mocskos keze volt a dologban.

Az orgyilkosok most visszatértek a Berethnet-ház utolsó sarjáért. Minden egyes merényletkísérlettel egyre közelebb és közelebb kerültek a királynőhöz. Az egyik gyilkos azzal árulta el magát, hogy feldöntött egy mellszobrot. A másikat észrevették, amikor belopózott a Szarvas-galériába, a harmadik pedig még akkor is ordítva pocskondiázott mindenkit a Királynői torony ajtaja előtt, amikor odaértek az őrök. Semmilyen kapcsolatot nem találtak a leendő gyilkosok között, azonban Ead biztosra vette, hogy ugyanaz a gazdájuk. Olyasvalaki, aki jól ismerte a palotát. Olyasvalaki, aki egyetlen nap leforgása alatt ellophatta, lemásolhatta és visszatehette a helyére a kulcsot. Olyasvalaki, aki tudta, hogyan lehet kinyitni a Rosarian királynő halála óta lezárva tartott titkos lépcsőhöz vezető ajtót.

Sokkal egyszerűbb lett volna megvédenie Sabrant, ha egyike lett volna a bizalmasainak, ha ő is kamarásnőként szolgálta volna a királynőt. Amióta Inysbe érkezett, várta a lehetőséget, hogy elnyerje ezt a megbízást, ám egyre inkább azt gyanította, soha nem jön el. A nemesi cím nélküli áttértek nem számítottak megfelelő jelöltnek.

Truyde-öt a kazettás hálóteremben, az udvarhölgyek hálóhelyén találta meg. Tizenkét ágy állt fej fej mellett a helyiségben. Több helyük volt itt, mint bármelyik másik palotában, a nemeslányok szemében mégis kényelmetlennek számított.

A legfiatalabbak párnacsatát vívtak éppen és nagyokat nevettek, de amint Ead belépett, abbahagyták. Az udvarhölgy, akit keresett, még mindig nem kelt fel.

Lady Truyde, Zeedeur márkinője tejfehér bőrű, szeplős, szénfekete szemű, komoly lány volt. Két évvel ezelőtt, tizenöt évesen küldték Inysbe, hogy mielőtt megörökli apjától Zeedeur főhercegségét, tanulja ki az udvari élet csínját-bínját. Olyan éberen figyelte a környezetét, hogy egy verébre emlékeztette Eadet. Gyakorta töltötte az időt az olvasóteremben: hol egy létrán állva, hol a porladó lapokból álló könyveket lapozgatva lehetett rátalálni.

– Lady Truyde! – szólította meg Ead, és térdet hajtott.

– Mi az? – kérdezte a lány unott hangon. Még mindig erős akcentussal beszélt.

– Lady Katryen megkért, hogy öltöztessem fel. Ha megengedi.

– Tizenhét éves vagyok, Duryan úrhölgy, és van elég eszem, hogy magam is képes legyek felöltözni.

A többi udvarhölgynek elakadt a lélegzete.

– Attól tartok, Lady Katryen másként vélekedik – közölte higgadtan Ead.

– Lady Katryen téved.

A lányok levegő után kapkodtak, és Ead eltöprengett, marad-e még belőle a helyiségben.

– Hölgyeim – fordult a lányok felé –, kérem, keressenek egy szolgát, és kérjenek egy mosdótálat, amelyet meg lehet tölteni vízzel.

Elindultak. De még csak nem is hajoltak meg. Ead följebb volt ugyan az udvartartás hierarchiájában, viszont ők nemesi születésűek voltak.

Truyde még néhány pillanatig nézte az ólomüveg ablakot, aztán fölkelt. A mosdótál melletti zsámolyon foglalt helyet.

– Bocsásson meg, Duryan úrhölgy! – kezdte. – Rossz ma a kedvem. Az utóbbi időben nem jön álom a szememre. – Összefonta kezét az ölében. – Ha Lady Katryen úgy kívánja, segíthet felöltöznöm.

Valóban fáradtnak tűnt. Ead elindult, hogy átmelegítsen néhány vásznat a tűznél. Miután egy szolga vizet hozott, Ead megállt Truyde mögött és összefogta rengeteg haját: egészen a derekáig érő fürtjei igazi buzérvörös színben pompáztak. A Hattyú-szoros túlpartján lévő Mentendoni Szabadállamban gyakori volt az efféle hajszín, de Inysben ritkaságnak számított.

Truyde megmosta az arcát. Ead sárga mákrózsával dörzsölte be a haját, majd leöblítette, és kifésült minden gubancot. A lány meg se mukkant közben.

– Jól van, hölgyem?

– Egész jól. – A menti leány a hüvelykujján lévő gyűrűt forgatta, így láthatóvá vált alatta a zöld elszíneződés. – Csak… bosszant a többi udvarhölgy meg a pletykálkodásuk. Mondja csak, Duryan úrhölgy, hallott már egy bizonyos Triam Sulyardról, aki Sir Marke Birchen fegyvernöke volt?

Ead a tűznél langyosított vászonnal szárogatta meg a nedves hajat.

– Nem sokat – felelte. – Csak azt, hogy télen engedély nélkül hagyta el az udvart, és hogy játékadósságai voltak. Miért?

– A lányok szüntelenül arról beszélnek, miért nincs itt, és mindenféle vad történetet találnak ki. Abban bíztam, hogy sikerül elhallgattatnom őket.

– Sajnálom, hogy csalódást kell okoznom.

Truyde felnézett aranybarna pillái alól.

– Maga is udvarhölgy volt valamikor.

– Úgy van – csavarta ki Ead a vásznat. – Négy évig, miután uk-Iszpad nagykövet úr az udvarba hozott.

– Aztán előléptették. Sabran királynő egy nap talán engem is megtesz belső udvarhölgynek – merengett a lány. – Akkor nem kellene ebben a kalitkában aludnom.

– Egy fiatal lánynak kalitka az egész világ. – Ead a vállára tette a kezét. – Idehozom a ruháját.

Truyde leült a tűz elé, és az ujjaival gerebenezte a haját. Ead hagyta, hadd szárítkozzon.

Lady Oliva Marchyn, az udvarhölgyek felügyelőnője, görbekürtnek is beillő hangjával serkentette odakinn a rábízott lányokat. Amikor megpillantotta Eadet, kimérten csak annyit mondott:

– Duryan úrhölgy!

Úgy ejtette ki a nevet, mintha valamiféle nyavalya lenne. Ead tisztában volt azzal, hogy az udvar egyes tagjaitól ilyesmire kell számítania. Elvégre a Délről jött, az erényesség határain kívül született, ezért az inek gyanakvással figyelték.

– Lady Oliva – válaszolt higgadtan. – Lady Katryen küldött, hogy segítsek felöltözni Lady Truyde-nek. Megkaphatom a szoknyáját?

– Hm. Gyere utánam! – Oliva végigvezette egy másik folyosón. Egy ősz hajtincs kiszabadult a főkötője alól. – Bárcsak enne az a lány! Úgy elsorvad majd, akár télen a virág.

– Mióta nincs étvágya?

– A kora tavaszi lakoma óta. – Oliva megvető pillantást villantott Eadre. – Ügyelj, hogy jól mutasson. Az apja dühös lesz, ha azt hiszi, a gyereke nem kap eleget enni.

– Nincs baja?

– Jól ismerem a betegség jeleit, úrnő.

Ead halványan elmosolyodott.

– Akkor szerelmi baja?

Oliva elhúzta a száját.

– Egy udvarhölgy. És nem tűröm a hálóteremben a pletykálkodást.

– Bocsásson meg, asszonyom! Tréfáltam.

– Sabran királynő komornája vagy, nem a bolondja.

Az idősebb nő szipákolva kivette a szoknyát a ruhásszekrényből, és átnyújtotta. Ead térdet hajtott, és távozott.

Szíve mélyéből utálta ezt a nőt. A négy év, amelyet udvarhölgyként töltött, élete legnyomorúságosabb időszaka volt. Hiába tért meg nyilvánosan a hat erény hitére, folyamatosan megkérdőjelezték a hűségét a Berethnet-házhoz.

Emlékezett arra, ahogy ott hevert a hálóterem kemény ágyán, a lába sajgott és hallgatta a többi lányt, akik fojtottan vihogtak a déli akcentusán és azt találgatták, miféle eretnekséget követhetett Erszirben. Oliva egyetlenegyszer sem szólt rájuk. Ead a szíve mélyén tudta, hogy ez elmúlik majd, de bántotta a büszkeségét, hogy így kigúnyolták. Amikor megüresedett egy hely az uralkodói magánlakosztály személyzetében, a felügyelőnő szíves-örömest megszabadult tőle. Ead többé nem táncolt a királynőnek, hanem a mosdótálját ürítette és ügyelt a királynői lakrész rendjére és tisztaságára. Most saját szobája és magasabb fizetése volt.

Truyde tiszta alsóruhában várta a hálóteremben. Ead rásegítette a fűzőt és a nyári alsószoknyát, majd a buggyos ujjú, földig érő, fekete selyemruhát és a csipke vállfedőt. Szíve fölött pártfogója, a Bátorság lovagja címerével díszített boglár csillogott. Az erényességben a gyerekek tizenkét éves korukban pártfogólovagot választottak maguknak.

Ead is viselt címert: egy gabonakévét, a nagylelkűség jelét. Az áttérésekor kapta.

– A többiek azt mondják, az úrnő eretnek – szólalt meg Truyde.

– Rendszeresen elmondom a fohászaimat a szentélyben, nem úgy, mint némelyik ezek közül az udvarhölgyek közül.

Truyde az arcát figyelte.

– Ead Duryan a valódi neve? – kérdezte váratlanul. – Nem úgy hangzik, mintha ersziriül lenne.

Ead aranyszalagot vett a kezébe.

– Beszél ersziriül, hölgyem?

– Nem, de olvastam az ország történetét.

– Az olvasás veszedelmes mulatság – felelte könnyed hangon Ead.

Truyde felkapta a fejét és szúrós szemmel nézte.

– Gúnyolódik velem.

– Egyáltalán nem. A történeteknek nagy erejük van.

– Minden história az igazság magvából fejlődik ki – mondta Truyde. – Egy történet alakot öltött ismeret.

– Akkor abban bízom, jóra használja majd az ismereteit. – Ead végigsimított a vörös fürtökön. – Ha már kérdezi: nem, ez nem a valódi nevem.

– Sejtettem. Mi a valódi neve?

A déli komorna elkülönített két tincset és egybefonta a szalaggal.

– Itt még nem hallotta senki.

Truyde szemöldöke megemelkedett.

– Még őfelsége sem?

– Nem. – Ead szembefordította magával. – A felügyelőnő aggódik az egészsége miatt. Biztos, hogy jól van?

Truyde tétovázott. Ead testvériesen a karjára helyezte a kezét.

– Ismeri a titkomat. A hallgatási eskü összeköt minket. Gyereket vár talán?

A lány megdermedt.

– Nem.

– Akkor miről van szó?

– Nem tartozik magára. Csak érzékeny a gyomrom, amióta…

– Amióta Sulyard úrfi távozott.

Truyde olyan arcot vágott, mintha pofon ütötte volna.

– Tavasszal ment el – kezdte Ead. – Lady Oliva szerint azóta nincs túl sok étvágya.

– Túl sokat enged meg magának, Duryan úrhölgy! Túlságosan is sokat. – A lány hangosan szedte az orrán a levegőt, ahogy elhúzódott. – Truyde utt Zeedeur vagyok, egy Vatten, Zeedeur márkinője. Már maga a gondolat is, hogy addig alacsonyodnék, hogy valami közönséges fegyvernökkel üzekedjek… – Hátat fordított. – Tűnjön el a szemem elől, különben elmondom Lady Olivának, hogy hazugságokat terjeszt egy udvarhölgyről!

Ead egy pillanatra elmosolyodott, majd távozott. Túlságosan is régen volt már az udvarnál ahhoz, hogy egy gyerek ki tudja hozni a sodrából.

Oliva figyelte, ahogy végigment a folyosón. Amint kilépett a napfényre, Ead beszívta a frissen kaszált fű szagát.

Egyvalami nyilvánvaló volt: Truyde utt Zeedeur titokban összeszűrte a levet Triam Sulyarddal. Márpedig Ead a feladatának tekintette, hogy tisztában legyen az udvar titkaival. Ha az Anya úgy akarja, akkor ezt is kideríti.

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond – SIL Open Font License
Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License
Vollkorn – SIL Open Font License