Ezt a könyvet azoknak szántam, akik jelenlegi vagy hajdani állapotuk ellenére hisznek a viruló egészségben.

Azoknak szántam, akik elismerik, hogy mindennapi életünk tele van talányokkal, bizonytalansággal és reménnyel.

Azoknak írtam, akik jól szeretnének lenni, és tudják, hogy a gyógyulás nem csupán a külső körülményeken és a különböző technikákon múlik.

Könyvem mindazoknak a nyitott szívű és elméjű doktoroknak, nővéreknek és egészségügyi szakembereknek, gyógyítóknak és gyógyulóknak való, akik elfogadják, hogy a tudomány igazságai szüntelenül változnak.

Azokat vezeti a gyógyulás és a kicsattanó egészség útjára, akik tudatosan hívják a szentséget életükbe.

Könyvem a múlt, jelen és jövendő tudósai és gyógyítói előtt tiszteleg, akiknek a begyöpösödött gondolkodással szembeszállva volt bátorságuk kimondani az igazságot, és hittel, reménnyel, életörömmel a fejlődés mellett kötelezték el magukat.

Köszönetnyilvánítás

Itt fejezem ki köszönetemet Ned Leavittnek, irodalmi ügynökömnek, akivel régi barátság és spirituális rokonság köt össze.

Katy Koontznak, nagyszerű szerkesztőmnek, akinek beleérző képessége, kutatói kíváncsisága és szervezői készségei örömtelivé formálták ennek az újabb nagyszabású műnek a megírását.

Pat McCabe-nek, aki szeretettel és nagy hozzáértéssel a szépség és a rend révévé varázsolta az otthonomat, s tette mindezt lefegyverező humorérzékkel.

Köszönöm Scott Leightonnek kiváló orvosi illusztrációit. Öröm volt együttműködni veled.

Köszönöm Julie Hofheimer gyógyító masszőrtudományát.

Hope Matthewsnak, pilatesoktatómnak, hogy segít átgyúrni testemet és elmémet.

Köszönöm Coulson Duerksonnak, olvasószerkesztőmnek és honlaptervezőmnek mélyreható, intelligens felismeréseit. Minden szinten közvetíted mondandómat.

Hálával tartozom a néhai Louise Haynek, Reid Tracynek, Margarete Nielsonnek és a Hay House teljes személyzetének. Megmutattátok nekem, hogy a munka, öröm és jólét kéz a kézben járhat. Társulásunk minden egyes napját köszönöm.

Köszönöm Mike Brewernek, hogy valahányszor hazaérek a kocsimmal, elmosolyodom a gyepet látva.

Köszönöm Steve Meehannek, hogy csodálatosan ért a kertekhez és a növényekhez. A paradicsom, amelyet körülöttem teremtettél, áldást hozott mindennapjaimba.

Köszönöm Paulina Carrnek, bejárónőmnek, hogy mindig készségesen és mosolyogva végzi a ház körüli munkákat.

Köszönöm Janet Lambertnek, ennek a kortalan istennőnek hihetetlen könyvelői és üzleti jártasságát.

Diane Grover szervezőkészsége, finom intuíciója, barátsága, lojalitása, valamint vállalkozásom, anyagi jólétem, egészségem és személyes boldogságom lelkes támogatása több mint negyven éve égi ajándéka életemnek. Működőképes „házasság” a miénk. Mindenre te felügyelsz, és négy ember helyett dolgozol, roppant hatékonyan és sok-sok nevetéssel. Köszönöm, hogy drukkolsz a belőlem előtörő tangótáncosnak és örömlánynak, és annak is, hogy rendszeresen együtt végzed velem az Isteni Szeretet meditációt. Ráadásul volt annyi eszed, hogy sok-sok éve férjhez mentél elbűvölő szerelmedhez, Charlie-hoz.

Köszönettel tartozom szüleimnek, öntörvényű anyámnak, Ednának és elhunyt apámnak, Wilburnek, akinek a munkásságát a magam módján vittem tovább.

Tele a szívem megbecsüléssel nővérem, Penny és férje, Phil; fivérem, John és felesége, Annie; továbbá másik bátyám, Bill és az ő házastársa, Lori iránt. Ők és unokahúgaim, unokaöcséim az örömök kiapadhatatlan forrását jelentik számomra. Hihetetlenül erős első csakrát hoztatok létre nekem, s a hozzátok tartozás szilárd biztonságtudatot adott. Mindennél jobban átérzem ezt itt és most.

Kate, a lányom, a férje, Mike, valamint unokáim, Ruby és Penelope: eleven tanúbizonyságai vagytok életem munkájának, amit legnagyobb csodálatomra ti adtok majd tovább a következő nemzedéknek.

Másik lányom, Ann intuíciója, érzékenysége és szépsége ajándék a világnak. Te is ezt az örökséget viszed tovább a magad utánozhatatlan módján. Sugaraiddal bearanyozod a világot, és fellelkesítesz mindenkit, akivel csak találkozol. Mekkora ajándék vagy nekem is, istenem!

Nektek köszönhetem, hogy a női bölcsesség fáklyáját ott látom világítani a messze távolban. Hálával tölt el szépségetek, viruló egészségetek, életigenlésetek, és az enyémtől alig különböző, hangos, szilaj nevetésetek.

Dr. Christiane Northrup

Bevezető az ötödik kiadáshoz

Gyógyító női erő

*

A női testet az öröm, termékenység, lendület, erő és jókedv templomának szánta a Teremtő. Testünk összeköt minket a holddal, az ár és az apály, valamint az évszakok váltakozásával. Lelkünk temploma ez, amelynek a révén megtapasztaljuk a földi életet. Mélységesen kihat rá mindenekelőtt az, mit tartunk elképzelhetőnek, milyen kultúrában élünk, végül pedig, hogy milyen viselkedés származik az előbbiekből. Amennyiben abban hiszünk, hogy szenvedésre és önfeláldozásra teremtettünk, ezt közérzetünk is megsínyli. Másfelől, ha megbecsüljük testünket, és törődünk vele, egyúttal egészségünk eszközei is kezünkbe kerülnek. Mindőnk számára nyitva áll a lehetőség, hogy kiviruljon fizikai testében. Jómagam már a ’90-es évek elején sejtettem ezt, amikor ennek a kötetnek az első változatát írtam. Most, majd’ harminc év múltán személyes tapasztalataim és pácienseim ezrei, akiknek az életét volt szerencsém befolyásolni, visszaigazolták mindezt. Manapság minden eddiginél több kutatás világít rá a test, elme és lélek egységére. Ráadásul azt is megtanultuk, hogyan kamatoztassuk egészségünk érdekében e kutatások következtetéseit.

Az emberi faj egésze keresztúthoz érkezett, olyan fordulóponthoz, mikor az idejétmúlt, tarthatatlanná vált vélekedések és viselkedésminták eltűnnek világunkból. Ott van például a hollywoodi mogul, Harvey Weinstein esete, aki több mint harminc éven át bántalmazta szexuálisan nők sokaságát. Mélyen megrendültem, amikor gaztette bekerült a hírekbe. Nem azért, mert újdonságszámba ment az efféle hatalommal való visszaélés – évtizedeken át voltam a tanúja, hogyan károsította a hasonló abúzus nőbetegeim egészségét –, hanem mert először fordult elő az életemben, hogy társadalmunk megbüntetett egy gazdag és befolyásos szexuális ragadozót, de a neje és a fősodorbeli média sem nézte el a gazságait. Mint kiderült, annak a kulturális paradigmaváltásnak a kezdete volt ez, amin évtizedek óta munkálkodtunk. A Weinstein-botrányt követően számtalan nő, sőt, férfi állt a nyilvánosság elé saját abúzustörténetével. Nem egy híresség és kulturális ikon karrierje tört így derékba egyik pillanatról a másikra. Döbbenten kérdeztem magamtól, hogyan és miért történhetett mindez. Nos, az volt az oka, hogy a nők kollektív öntudata megerősödött annyira, hogy elő mertek állni az igazsággal. És ahelyett, hogy meghátráltak volna, csak még erősebbé tette őket az összefogás. Apály után tényleg dagály következik, amelynek most már az egészségügyet is el kell érnie.

A ’80-as években, mikor praktizálni kezdtem, tanúja voltam, hogy megviselte a nők testét az abúzust övező elhallgatás. Rájöttem, hogy nem egy krónikus kismedencei fájdalommal küszködő nő ennek az áldozata. Kollégáim szemet hunytak a dolog fölött, és őrültnek bélyegezték pácienseimet. Ők csak normális nőkkel foglalkoznak, jelentették ki, én azonban kitartottam az igazság mellett. Megfizettem az árát, ahogyan mindazok velem együtt, akik borították a bilit, és firtatni merészelték a patriarchátus, az apajogú társadalom hazugságait.

Mindez azonban változóban van. És ez az átalakulás igen gyors ütemű. Megfigyeléseimet újabban a közvélemény egésze visszhangozza, s adatok garmadája támasztja alá. Ezt írta erről Sonia Johnson, a From Housewife to Heretic szerzője (jó negyven éve): „A nők úgy emelkednek elő világszerte, mint a kelesztett kenyértészta.” Ez a folyamat mostanság látványosan felgyorsult.

A jelenlegi egészségügyi válság újabb példája annak, hogyan lehet az összetörésből áttörés, ezt pedig első kézből tapasztalom. Még több vényköteles gyógyszer, szűrővizsgálat és műtét nem vezet fenntartható egészséghez, pedig ezek a korszerűnek mondott hivatalos orvoslás fegyverei. Ezért nem kell sajnálnunk a régi orvostudomány leáldozását, mivel ez új, fenntarthatóbb és egészségesebb szemléletnek ad utat világszerte, az élet megannyi területén. Többek között azt illetően, hogyan éljünk női testben.

Az elmúlt négy évtizedben megtapasztaltam, milyen szülész-nőgyógyásznak, anyának, középkorú nőnek és legújabban nagymamának lenni. Mindez forradalmian új világlátást fogadtatott el velem a nők egészségét illetően. Olyan hozzáállást, amely test, elme és lélek megszakítatlan egységét vallja. Habár a hivatalos orvoslástól máig idegen ez a mentalitás, az már nem lehet kérdés, hogy egy nő egészségi állapotát döntően befolyásolja a kultúra, amely körülveszi, társadalmi helyzete, továbbá mindennapos élményei, gondolatai és viselkedésmintái.

Igenis lehetséges női testben kiteljesedni ahelyett, hogy arra várnánk, mikor üt be egy betegség. Hogyan? Nos, egyéni körülményeinktől, múltunktól és életkorunktól függetlenül, mindőnknek van belső kalauza, amelynek az útmutatásaira hangolódva egészségünk is kivirágzik. Itt és most. Belső vezérlésünk olyan energetikai-spirituális erőtér, amely túlmutat a fizikai, anyagi valóságon, s befolyásolhatja azt. Bensőnkben élő és ható, velünk született intelligencia ez, amelyet megtanulhatunk elérni gyógyulásunk érdekében. Lényüknek az a része, amely a betegségek spontán remissziójára képes. Belső vezérünk olyan vágyakat és gondolatokat ültet el bennünk, amelyek közelebb visznek a boldogsághoz, és eltávolítanak attól, ami ártalmunkra van. Tudatosan törekednünk is kell erre. Ilyen egyszerű ez. Úgy vagyunk huzalozva, hogy szeretet, öröm, kiteljesedés és egészség legyen az osztályrészünk. Jóllehet gyerekkorunkban túl gyakran igyekeztek kiirtani vágyainkat, megtanultam megbízni azokban az érzéseimben, amelyek ösztönzésére érdemes kikelnem az ágyból reggelente. Az élet gyógyító leheletét vágyaink sugározzák felénk, ezek töltenek el reménnyel, ezek rejtik gyógyulásunk kulcsát. Nem csupán a testét, de egész életünkét.

Orvosként azt is nemegyszer láttam, hogy belső kalauzunk betegségek és testi panaszok képében mutat utat, főként akkor, amikor örömök nélkül, kilátástalanul peregnek napjaink. Betegségeink arra valók, hogy megállítsanak bennünket, és kipihenjük magunkat; hogy arra figyelhessünk, ami valóban fontos, és értelmet ad életünknek. Olyan ténykedéseinkre, amelyeket gyakorta takarékra állítunk, és elhalasztunk „jobb időkre”.

Több évtizedes orvosi működésem és saját egészségügyi problémáim ellentmondtak mindannak, amit medikaként és rezidensként a női egészségről tanultam. Az évek során egyre világosabb lett előttem, hogy az úgynevezett női bajok – a premenstruációs szindróma (PMS) és a menstruációs görcsök, a kismedencei fájdalom, a miómák, emlőpanaszok és a krónikus hüvelygyulladás összefüggenek az egyéni sorssal, az önképpel és azzal, mit tart lehetségesnek valaki önmaga számára. Mindezek a tényezők valós biokémiai változásokat váltanak ki a sejtekben. A pácienseim étrendjéről, munkakörülményeiről és kapcsolatairól megszerzett információk nemritkán elvezettek panaszaik gyökeréhez, vagy ami ennél is fontosabb, elárulták, milyen lépések szükségesek e panaszok enyhítésére. Az évek során megtanultam jelentős mértékben számításba venni a kórképek mögött meghúzódó gondolatokat, hiedelmeket és viselkedésmintákat, amiről hallgat az orvosképzés. Holott épp e felismerések jelentik az optimális egészség meglétéhez szükséges hiányzó láncszemet.

Ezt megértve arra a következtetésre jutottam, hogy önmagukban az egészséges szokások és étrend nem elegendők a régóta fennálló rendellenességek rendezéséhez. El kell szánnunk arra magunkat, hogy életünk valamennyi területére kiterjedjen a figyelmünk. Sok nővel dolgoztam együtt, akiknek a betegsége nem pusztán táplálkozásukon múlott, és a gyógyszer vagy a műtét önmagában édeskeveset segített rajtuk. A legkülönlegesebb diéta vagy napi hat kilométer lefutása sem elég a jó közérzethez, ha nőtársunk egészségére károsan hatnak a tudatalattijába táplált hiedelmek. Például arról, hogy nem üti meg a mértéket, vagy nem kellett volna nőnek születnie, hiszen a nők sorsa a szenvedés. De az is sokat árthat az egészségnek, ha valaki egy minden empátiát nélkülöző, személyiségzavaros energiavámpírral él együtt. Vagy amennyiben vérfertőzés áldozata, és nem engedi meg magának, hogy megélje az ilyenkor ébredő érzelmeket, netalán nem várt vagy bántalmazott gyerek volt, nincs az a csodagyógyszer, amely begyógyítaná lelki sebeit és a gyakori fizikai kihatásokat.

A nőiség lenézése ugyanakkor sokkal finomabban és általánosabban szokott megnyilvánulni, mint a nyílt erőszak. Teszem azt, szégyelljük mások előtt szoptatni a kisbabánkat, vagy nem merünk érzékinek látszani, nehogy olyanok figyelmét is felkeltsük, akikét nem szeretnénk (aztán a végén minket okolnak, ha bajba kerülünk). Vagy sokan mindent elkövetnek, hogy elrejtsék szem elől vérzésük minden jelét. Ezért írta azt a néhai feminista szerző, Adrienne Rich: „Nem ismerek nőt, akinek nem jelent sarkalatos problémát a teste.” A test mint probléma internalizációja állt mindig is a női egészségügyi panaszok hátterében. Ezen kell változtatnunk a gyógyuláshoz. Habár elsősorban lelki okaik vannak, az étrend és a gyógyszerezés módosítása vagy alternatívák keresése a sebészeti beavatkozás helyett mégiscsak az első lépést jelentik a kilábaláshoz… újszerű, holisztikus megközelítéssel. A kicsattanó egészség titka annak felismerése, hogy soha nem vagyunk teljesen kiszolgáltatva a testünknek. Megnyugtató érzés, hogy mindannyian rendelkezünk a gyógyulás és a boldog, teljes élet lehetőségével.

A Női test, női bölcsesség új kiadása ezért nem csupán az egészség megőrzéséhez segít hozzá, de mentális, érzelmi és spirituális kibontakozásunkhoz is. Szeretném, ha megértenék, hogy az öröm, és nem a fájdalom a vele született előjogunk, másfelől megesik, hogy a fájdalom terel vissza a helyes kerékvágásba. Mikor végre sikerül kapcsolatot teremtenünk gondolataink, hiedelmeink, genetikai örökségünk, fizikai állapotunk és életkörülményeink között, úgy érezhetjük, hogy kezünkben a gyeplő, és mélyreható változásokat indíthatunk útjukra. Semmi nem lelkesítőbb, felvillanyozóbb ennél. Hasonló eszmélésekre és gyógyulásokra nem egy példát találnak e könyv lapjain.

Egyik olvasóm egyszer azt írta: „A Női test, női bölcsesség szerelmes levél a nőkhöz és testükhöz.” Ez tetszik, ráadásul igaz is. Az új kiadást lapozgatva, kérem, tudatosítsák magukban, hogy legfőbb céljuk beleszeretni testükbe, és ráébredni isteni mozgatórugóira. Engedjék, hogy lelkük fizikai megtestesüléseként felfedezzék magukban az eszményi nőt. Engedjék, hogy mindez a legoptimálisabb megoldást adja egyéni helyzetükre. És mindenekelőtt hagyják, hogy olyan bátorság töltse be szívüket-lelküket, amire támaszkodva gyökeres, életadó változtatásokat eszközölhetnek valamennyi szinten testükben és elméjükben. Tartsák észben, hogy mind közül a legradikálisabb változás, ha megtanulják szeretni és elfogadni a testüket, olyannak, amilyen. Hiszen végső soron ez lelkük temploma. Nem csupán egyéni gyógyulásunk ösvénye ez, de az egész emberiségé és bolygónké is.

I. rész

A külső befolyástól
a belső útmutatásig

*

1.

A patriarchális mítosz:
A test/elme/érzelmek egység szétválasztása

*

A világ, amit megalkottunk, gondolkodásunk terméke. Nem változtathatjuk meg anélkül, hogy gondolkodásunk is meg ne változna vele.

Albert Einstein

A hitből biológia lesz.

Norman Cousins

A tudat teremti meg a testet, ilyen egyszerű ez. A tudat nem egyedül a fejünkben lakozik. Sokkal hatalmasabb, mint agyunk és testünk, túlterjed téren és időn. Kellő elhatározással elérhetjük lényünknek ezt a tartományát, ami jóval több az intellektusnál. Ez erőnk igazi letéteményese. A hétköznapok fogalomtárában a tudat az a részünk, amely megválasztja és irányítja gondolatainkat. A felemelő, támaszt adó, szerető gondolatok egészséges biokémiát és sejteket eredményeznek, míg a magunkra és másokra ártalmasok ellenkező hatásúak. Születésünktől fogva szeretjük és elfogadjuk testünket. Idővel azonban szervezetünket és egészségi állapotunkat átformálják azok a megrögzötté vált vélekedések és hiedelmek, amelyek viselkedésünket irányítják. Vélekedéseinket és hiedelmeinket rendszerint gyermekkorban sulykolja belénk családunk és a kultúra, amelyben élünk. Életünk és egészségünk jobbítása, valamint tényleges kiteljesedésünk érdekében el kell ismernünk, hogy hiedelemvilágunk, viselkedésünk és testünk folytonos, megszakítatlan egységet alkot. Ezt követően kritikusan felül kell vizsgálnunk, megneveznünk és megváltoztatnunk minden olyan egészségromboló hiedelmet és feltevést, melyeket tudattalanul örököltünk és építettünk magunkba szüleinktől és jelenlegi kultúránkból.

Készen kell állnunk annak meghaladására, amit Gay Hendricks PhD „felső határnak” nevez.

Kulturális örökségünk
A legtöbb modern civilizáció többre tartja az észt az érzelmeknél. Az elme és a lélek eszerint nemcsak fölötte áll a testnek, de mindenestől el is különül tőle. A férfiúi princípium hasonlóképpen magasabb rendű a nőinél, a természet pedig arra való, hogy kifosszák. A jogot végzett Riane Eislerhez hasonló kulturális antropológusok és történészek, valamint Marija Gimbutas, PhD, régész azzal érveltek, hogy jelenlegi világképünk mindössze 5000 éves. Ezt megelőzően több ezer éven keresztül béke és nyugalom uralkodott az emberiség történetében.

Megbecsülés övezte a nőket, virágoztak a művészetek, és a vallásokban istennőket is tiszteltek.

Idővel azonban megváltoztak a társadalmak, és másfajta isteneket kezdtek el imádni. Dominancia-központú törzsek jelentek meg, ahol a legfőbb tekintély az apáknak és a férfiaknak jutott. Ezeket a társadalmakat erőszak és háborúskodás jellemezte, s a tömegeket elnyomták a magukat „kiválasztottnak” kikiáltó kevesek. Jamake Highwater indián író és antropológus írja: „Minden emberi hiedelem és tevékenység alapja egy mögöttes mitológia.” Ebben a megvilágításban könnyű belátni, hogy amennyiben kultúránkat az elmúlt ötezer év folyamán „büntető, zsarnoki apák” uralták, a női test szemlélete, mi több, orvoslásunk is férfi szempontú vonásokat mutatott.

Ennek ellenére a patriarchátus csupán egy a társadalmi berendezkedés formái közül. Számtalanszor voltam tanúja a szülőszobában, hogy a frissen szült anya, aki leánygyermeknek adott életet, felnézett a férjére, és a bocsánatát kérte, amiért nem fiúval ajándékozta meg: „Drágám, annyira sajnálom!” Bénító tapasztalat volt, ahogy ezek a kismamák lealázták magukat, miután kilenc hónapig hordozták szívük alatt kicsinyüket, akit fájdalmas vajúdással hoztak világra. Második lányom születésekor azonban döbbenten hallottam saját számból az előbbi mentegetőző szavakat.  Ez és nem más jött akkor a nyelvemre az emberi nem kollektív tudattalanjából. Soha nem mondtam ehhez hasonlót, mégis ott volt hívatlanul a fejemben. Ekkor jöttem rá, milyen mélyen gyökerezik a nők megvetése végső soron mindkét nemben. Ugyanakkor azt is tudom, hogy az elmúlt 40 évben világképünk rohamos átalakuláson ment keresztül, jószerével a feminista, meleg- és emberjogi mozgalmaknak köszönhetően, részben pedig azért is, mert az internet decentralizálta és globalizálta a kommunikációt. Most kezdünk ráébredni – úgy egyénileg, mint közösségként –, mi részünk van abban, hogy fenntartottuk a dominanciára törő férfiuralmat. Végre teszünk is valamit a helyzet megváltoztatására.

E sorok írásakor, addig soha nem látott számban veszítette el állását és jó hírét máról holnapra egy sereg híresség a fősodorbeli médiából, évtizedeken át folytatott, ám titokban tartott szexuális bántalmazás vádja miatt. Az egész Harvey Weinstein filmproducerrel kezdődött, aki azon túl, hogy fizetett áldozatai hallgatásáért, a titkosszolgálattal is igyekezett megfélemlíteni őket. Sorsfordító pillanat volt, amikor a közvélemény végül hitt az áldozatoknak.  Röviddel ezután újabb botrányok következtek. Kidobták a CBS-től régóta nagy tiszteletnek örvendő műsorvezetőjüket, Charlie Rose-t; a körülrajongott humoristát, Louis C.K.-t; Kevin Spacey színészt; majd Matt Lauert, a 20 éve változatlan népszerűségnek örvendő Today magazinműsor híradósát. Szemlátomást megváltozott a közhangulat. E gyógyító folyamat továbbvitele érdekében, miközben lehullott szemünkről a hályog, és megláttuk végre, hogyan zsákmányoltak ki minket a hatalmon lévők, létfontosságú, hogy megértsük, miként járultunk hozzá egyénenként is egy olyan kultúra  fenntartásához, amely évszázadokon át semmibe vette törődés, egészséges táplálkozás, biztonság, hatékony orvosi ellátás, kapcsolatok, érintés, kényelem, élvezetek és öröm iránti igényünket… mindazokat az értékeket, melyeket az anyasághoz, a nőkhöz és a nőiességhez szokás társítani. A jelen fejezetben néhány olyan korlátozó, béklyózó hiedelemmel és következményeikkel foglalkozom, amelyek hosszú századok során keserítették életünket.

Túl gyakran fordul elő, hogy a lányok azt tanulják, bocsánatot kell kérniük testükért, életükért és női mivoltukért. Amint arra barátnőm, Danielle Hendricksen felhívta a figyelmet egy újabb Instagram-posztjában: „A lányok nem önszántukból gyűlölik a testüket, mi neveljük ezt beléjük.” A hat-nyolc éves kislányok több mint fele gondolja úgy, hogy testsúlya nagyobb a kívánatosnál, állapította meg a Common Sense Media nevű gyermekvédő csoport.

A csoport kutatói azt találták, hogy négy gyermek közül egy fogyókúrába kezd hétéves korára. Nem meglepő ezek után, hogy a 13–17 éves lányok közel fele bevallottan a divatmagazinok sovány modelljeit tekinti ideális külsejű, követendő példának.

Észrevették, milyen gyakran kérnek bocsánatot a nők? A minap az utcán tanúja voltam, amikor egy férfi járókelő véletlenül nekiment egy nőnek, mire szegény elejtett egy csomagot. Nem a férfi, hanem ő mentegetőzött hosszan. Sokan vagyunk úgy, hogy valahol a lelkünk mélyén elnézést kérünk puszta létünkért. Anne Wilson Schaef, PhD, a humanista tudományok doktora, írja: „Az eredendő bűnt, hogy nőnek születtünk, nem lehet szellemi érdemekkel megváltani.” Nem számít, miféle tudományos fokozatokat gyűjtöttünk be, mennyi díjat szereztünk, sok nő érzi úgy, hogy nem üti meg a mértéket. És ha már puszta létünkért is bocsánatért könyörgünk, semmi meglepő nincs abban, hogy egészségügyünk fütyül másodosztályú testünk bölcs üzeneteire. Summa summárum, elmondhatjuk, hogy a férfiuralom alsórendűnek és beszabályozandónak kiáltja ki a nők testét.

Mindez Stockholm-szindróma formájában jelentkezik, azaz a nők valósággal keresik bántalmazóik kegyeit, hiszen náluk a hatalom, miközben nőtársaik megbecsülését is aláássák. Egyfajta internalizált, bensőnkbe ivódott férfiuralom ez. Alice Walker, a neves regényíró jegyzi meg valahol, hogy a rabszolgatartók pontosan tudták, mivel tarthatják vissza rabszolgáikat a lázadástól és a rebellis szervezkedéstől. Egymásnak kellett ugrasztani őket, hogy maguk nyomják el egymást. Mára ez is változóban van. Terjedőben van a nők közötti szolidaritás.

Kultúránk makacsul tagadja a szexuális erőszak gyakoriságát és kártékonyságát. Jómagam orvosi praxisomban tanultam meg, hogy a nők (és ami azt illeti, a nőies férfiak) bántalmazása manapság népbetegség, akár nyílt, akár kevésbé tetten érhető formában jelentkezik. Annak is tanúja voltam, miként ágyaz ez meg a különféle női megbetegedéseknek. Akkoriban, a ’80-as években, amikor felvetettem kollégáimnak, hogy például a krónikus kismedencei fájdalmak oka szexuális bántalmazás is lehet, hasukat fogták széles jókedvükben. Egyikük még ezt is a képembe vágta:

– Nos, meglehet, hogy neked vannak ilyen eseteid. Hozzám normális nők járnak.

Rövidesen rájöttem, hogy nőbetegeim semmiben sem különböznek bárkitől, ők is tökéletesen „normálisak”.

A #MeToo és a #NeverAgain mozgalom berobbanása azután alaposan megtépázta az áldozathibáztatás addigi jó szokását. Azokat a nőket, akik meg merték vádolni bántalmazóikat, mindaddig nemcsak elhessegették, de nevetségessé tették, és nyilvánosan meg is szégyenítették. Nemritkán saját családtagjaik fordultak ellenük, amennyiben az eset családon belül történt. „A tudatlanság a legfőbb ok, amiért a kapcsolaton kívüli emberek az áldozatot hibáztatják” – jegyzi meg Margaret Bayston, a Laura’s House vezérigazgatója. Ez a nonprofit szervezet a családon belüli erőszak túlélőit segíti a kaliforniai Orange megyében. Ám ennél is több bántalmazott nő választotta korábban a hallgatást, attól tartva, hogy senki nem fog hinni nekik, teszi hozzá Bayston. Szerencsére az áldozathibáztatás dagálya mostanra visszahúzódóban van. Ennek ellenére ma is naponta sok nőt bántalmaznak.

Gondolják meg a következőket. Minden ötödik nőt megerőszakoltak életében. Közel 79%-uk 25 éves kora előtt szenvedte el az erőszakot; több mint 40%-uk mielőtt betöltötte volna a 18. életévét, végül több mint 12%-uk 11 és 17 esztendős kora között. (Elhiszik vagy sem, legalább fél tucat államban az erőszaktevők igényt tarthatnak az erőszakos közösülésből származó gyermekre.) Ráadásul nem elég, hogy minden harmadik nőt fizikailag bántalmaz szerelmi partnere, de a bántalmazó kapcsolatban élő nők 40-45%-át szexuálisan is bántalmazzák a kapcsolat fennállásakor. Mintegy 300 000 várandós nőnek van része erőszakban terhessége alatt. De azok a nők sincsenek biztonságban, akiket nem bántottak eddig; minden hatodik nőt zaklattak már életében.A nők elleni gyakori erőszak ellenére az intim partner által bántalmazottak mindössze 34%-a részesül orvosi ellátásban, és kevesebb mint 10%-uknál fedezi fel a háziorvos a családon belüli erőszak jeleit. Ám ha mégis, akkor sincs ideje, hogy alaposabban foglalkozzon az üggyel.

Holott amennyiben nem lépnek fel az erőszak ellen, az nagy valószínűséggel fokozódik. Az áldozatokat ezért egyre jobban fenyegeti az öngyilkosság, gyilkosság és súlyos sérülések (például agykárosodás) egész sora, továbbá különböző krónikus állapotok (nemi betegségek, HIV/AIDS, drogok és alkohol). A kislányok bántalmazása nem csupán fogyatékossággal és korai halállal járhat a későbbiekben, de olyan betegségeket is előhívhat, mint a rák, cukorbaj vagy szívbaj, mutatta ki a Southern California Kaiser Permanente Medical Group és a Centers for Disease Control and Prevention (CDC). A kutatók egyenesen a kóros állapotok halmozódásáról számolnak be.

Az ENSZ jelentése szerint a világ 781 millió analfabétájának közel kétharmada nő, továbbá a nők a férfiaknál jobban megsínylik a szűkös körülményeket. Alapvető élelmezésük és egészségügyi ellátásuk is hiányt szenved, ami tovább növeli a fizikai és mentális károsodás kockázatát.

A nők elleni túlkapások a világ bizonyos tájain ennél is megdöbbentőbbek. Gondolkozzanak el az alábbi tényeken:

• A nők és gyermekek adásvétele a földteke leggyorsabban növekvő bűnügyi vállalkozása. Legkevesebb 20,9 millió felnőttet és gyermeket csicskáztatnak, taszítanak adós-, avagy szexrabszolgaságba világszerte. Mintegy kétmillió gyermek esik áldozatául évente a globális szexkereskedelemnek.

• A WHO becslése szerint a világon több mint kétmillió ma élő nőt vetettek alá nemiszerv-csonkításnak, és évente további hárommillió, főként afrikai lányt fenyeget a veszély, hogy áldozatul esik ennek a gyakorlatnak.

Sajnálatos módon erre az Egyesült Államokban is van példa mind a mai napig. Mi több, 1900 óta a csiklócsonkításon átesett, vagy ennek a veszélynek kitett nőknek a száma több mint háromszorosára nőtt, azaz elérte a 500 000-et. A rohamos növekedést azok a bevándorlók okozták, akik körében még dívik ez a szokás. 2017-ben letartóztattak Michiganben egy amerikai orvost, aki két hétéves kislányon végezte el a műtétet. Ő volt az első, akit elítéltek a beavatkozást tiltó 1996-os törvény alapján. Két amerikai nőgyógyász a rendelkezéssel szembemenve levelet tett közzé a Journal of Medical Ethicsben, melyben kompromisszumként kis vágást javasoltak a szeméremajkakon. A fiúk körülmetéléséhez hasonlították az eljárást. Ami kész nevetség, ha azt vesszük, hogy az utóbbi a csiklócsonkítással ellentétben nem a nemi gyönyör akadályozására szolgál, és nem befolyásolja a férfi szexuális életét.

• Indiában a lányok születését visszaszorító abortuszok száma olyan elterjedtté vált, hogy drámaian megbillent a nemek egyensúlya (dacára annak, hogy a nemtől függő abortuszokat 1994 óta tiltja a törvény). Az Invisible Girl Project, az indiai magzatirtások ellen küzdő, az Egyesült Államokban működő nonprofit szervezet becslése szerint évente 700 000 nőnemű kisbabát fosztanak meg az élettől. Egy 2001-es indiai népszámlálás szerint 100 fiúra 93 lány jutott. 2016-ra ez az arány 100/89-re csökkent, számol be róla a World Economic Forum. Az abortuszveszély nagyobb a városokban, ahol könnyebb a hozzáférés az amniocentézishez és az ultrahangos magzatvizsgálathoz. Újabban azonban laptophoz kötött ultrahangkészülékkel felszerelt vállalkozók tűnnek fel olyan isten háta mögötti vidékeken, ahol még áram vagy csapvíz sincs. Noha ténykedésüket a törvény tiltja Indiában, a születendő gyermek nemének közlése a szülőkkel olyan elterjedt gyakorlat, amelyet ritkán büntetnek.

• Az ENSZ becslése szerint évente 5000 becsületgyilkosságra kerül sor (ennek során egy családtag öli meg a házasságtörés gyanújába keveredett feleséget), többségében muszlim országokban (dacára annak, hogy az iszlám nem fogadja el ezt a fajta igazságtételt). Vérfertőző férfiak becsületgyilkossággal teszik el láb alól bűnük beszédes tanúját, teherbe esett áldozatukat, mások örökségi perpatvarokat rendeznek ezzel. A nemi erőszak vagy szexuális bántalmazás egyik-másik áldozatát akár öngyilkosságra is kényszerítették.

• Kínában évente 39 000 egyévesnél fiatalabb kislány hal meg azért, mert szülei nem adják meg nekik ugyanazt az orvosi ellátást és figyelmet, ami egy fiúgyermeknek kijár. Ugyanezen okból Indiában az egy-öt éves korú kislányok körében 50%-kal nagyobb a halálozási arány, mint a velük egykorú fiúknál.

• Világméretekben csaknem százmillió lányt kényszeríthetnek házasságra tizennyolc éves koruk előtt, mivel hazájuk törvényei megengedik a kiskorúak házasodását, amennyiben ehhez a szülők beleegyezésüket adják. Ez utóbbira azonban csak a gyermekházasságok 32%-ában kerül sor, ami azt jelenti, hogy 68%-uk illegális. Más szóval évente 7,5 millió nagykorúságot el nem ért lány megy férjhez, azaz húszezren naponta.

• Mintegy 37 állam nem emel vádat a nemi erőszakot elkövető férfiak ellen, amennyiben a feleségükről van szó, vagy áldozatukat ezt követően veszik feleségül.

• Világviszonylatban kétszer annyi fiatal nő kap HIV-fertőzést, mint férfi partnere. 2015-ben hetente 7500 15–20 év közötti fiatal lány fertőződött meg. Kelet- és Dél-Afrikában tipikusan öt-hét évvel korábban sújt le rájuk a vírus, mint a fiúkra.

• Világszerte 225 000 nő, aki pedig szeretne fogamzásgátlót használni, nem jut hozzá, és 800 nő hal meg naponta terhességgel vagy szüléssel összefüggő okokból, amelyeknek pedig elejét vehették volna – jelenti a Global Fund for Women.

Riane Eisler jogászdoktor, a The Chalice and the Blade című sikerkönyv (Harper & Row, 1987), valamint a The Real Wealth of Nations: Creating a Caring Economic (Berrett-Koehler, 2007) szerzője így ír erről: „A világ végre ráeszmélt, hogy nem hagyhatjuk figyelmen kívül az intim erőszak áldozatait, valamint be kell látnunk, hogy összefüggés mutatkozik az intim és a nemzetközi erőszak, például a terrorizmus között.” (Aki többet kíván megtudni arról, mit tett még az írónő a globális változás érdekében, annak Spiritual Alliance to Stop Intimate Violence elnevezésű honlapját – www.saiv.org – ajánlom.)

Neki és a hozzá hasonló gondolkozásúaknak köszönhetjük, hogy a helyzet változóban van. Egyedül 2009-ben a következő fejleményekről számolhattunk be: Obama elnök új fehér házi bizottságot hozott létre a nők és lányok helyzetének jobbítására; a külügyminisztérium megalapította a Office of Global Women’s Issues hivatalát, míg a szenátus külkapcsolatokkal foglalkozó bizottsága új albizottsággal gyarapodott, amely szintén a nők védelmét tűzte ki feladatául. És noha a Trump-adminisztráció valószínűleg visszaesést hoz a kérdésben, mégis fordulóponthoz érkeztünk. Most derül majd ki, merre billen el a mérleg nyelve, s létrejön e valódi partneri viszony férfi és nő között, egyensúlyra jutnak-e bennünk a férfiúi és női energiák. #TimesUp – mint a hashtag is jelzi, valóban sürget az idő. A patriarchális rendszer mindenütt leáldozóban van, noha mindent elkövet, hogy ne engedje ki kezéből a gyeplőt.

Különösen ösztönző a Pulitzer-díjas újságíró házaspár, Nicholas D. Kristof és Sheryl WuDunn közös munkája: Half the Sky: Turning Oppression into Opportunity for Women Worldwide (Knopf, 2009). A The New York Times Magazine tematikus számában, amely a lányok és nők helyzetével foglalkozik a fejlődő világban, a szerzőpáros a következőt írta: „Egyre többen felismerik, a Világbanktól kezdve az USA hadseregének Egyesített Vezérkari Főnökségéig, hogy a CARE-hez hasonló nővédő szervezetek támogatása a leghatékonyabb módja a globális szegénység és a szélsőségek elleni küzdelemnek. Ezért célozza meg mindinkább a külföldieknek nyújtott segítség a nőket. A világ egyre inkább felismer egy kulcsfontosságú igazságot: A nők és lányok nem a problémát jelentik, hanem a megoldását.”

A patriarchátus függőséghez vezet
Patriarchális társadalmi berendezkedésünk megköveteli a másodlagos állampolgárokként kezelt nőktől, hogy mondjanak le álmaikról és reményeikről, csak hogy kiszolgálják a férfiakat és családjuk tagjait. Ahelyett, hogy megtanulnánk odafigyelni intuíciónk és belső kalauzunk géniuszára, magunkévá tesszük a tévhitet, miszerint nem vagyunk elég okosak vagy szépek, tehát érdemesek arra, hogy szabadon, boldogan és képességeinket kibontakoztatva éljünk. Mivel nincs olyan együttérző fogalomtár, amely elismerné az egyetemes emberi szükségleteket, sok nő (és férfi) menekül különböző függőségekbe: drogokhoz, alkoholhoz, falánksághoz, válik munkamániássá, láncdohányossá, örök aggódóvá. Ördögi kör ez, amelyet mi magunk tartunk fent. Mindezzel ártunk magunknak, akár olyan finom, alig észrevehető módokon, mint amikor, mondjuk, bűntudatot érzünk, amiért nem alszunk eleget! Zsákutca ez, és ugyanúgy megbetegíthet, mint a bántalmazás. Hiába fordulunk azonban orvoshoz, mivel az egészségügy jószerével gyógykészítményekkel operál, amelyektől gyors és felületes eredményt, tüneti megoldást remél panaszainkra, jóllehet ezek csak akkor orvosolhatók, ha változtatunk világképünkön és gondolkodásunkon.

Anne Wilson Schaef írja: „Bármitől függővé válhatunk, legyen az élvezeti szer (például alkohol) vagy tevékenység (munka). Ennek az az oka, hogy a függőség célja és szerepe falat emelni önmagunk és érzelmeink tudatosítása közé. Márpedig ez a belső tájékozódás kulcsa. A függőség eltompít, elködösíti tudatunkat, és kiüresíti érzelmi világunkat.” Dr. Schaef „függő rendszereknek” nevezte el a patriarchális társadalmakat. Legfőbb jellemzőjük, hogy elfojtják az emberek belső tudását és érzelmeit, akik valódi hajtóerő híján függőségbe taszító szerekkel és tevékenységekkel vergődnek végig az életen (lásd 1. táblázat, 35. oldal: „A függőség jellemzői”).

Ezt az egészségtelen eltompítást tükrözi vissza az öncsonkítások elszaporodása a fiatal lányok körében, ami szintén függőséggé terebélyesedhet. A bőrfelszín megvágása vagy égetése nem jár öngyilkossági szándékkal. Ideiglenesen elzsibbasztja a fájdalmas érzelmeket, frusztrációt és haragot. Mindezt azonban hamarosan lelkifurdalás és megbánás követi, s velük egy időben a kínzó érzelmek is visszatérnek. Amerikában évente kétmillió öncsonkításról kapunk jelentést, noha tényleges számuk jóval nagyobb lehet, hiszen nem minden eset kerül nyilvántartásba. Az Egyesült Királyságban egy, a közelmúltban lefolytatott vizsgálatsorozat kimutatta, hogy 2011 és 2014 között az öncsonkítás a 13–16 éves lányok korcsoportjában a toronymagas 68%-ra emelkedett.

Nevezzük akárminek – patriarchátusnak, férfiuralomnak, függőséget okozó rendszernek, test és elme széthasadásának –, a napnál is világosabb, hogy társadalmunk működésmódja mindkét nemre ártalmas (a férfiak átlag öt évvel korábban halnak meg, mint a nők, és négyszer annyian követnek el öngyilkosságot). Ráadásul mindkét nem részt vesz ezeknek az áldatlan viszonyoknak a fenntartásában. A jó hír az, hogy amikor számolunk szükségleteinkkel, hallgatunk lelkünk szavára, és megszabadulunk a hárítást kísérő fájdalmas érzelmektől, rögvest ezután már elég szívünkre, érzéseinkre és belső iránytűnkre hagyatkoznunk. Intellektusunk és gondolataink végre betölthetik méltó szerepüket: szívünket és mély, ősi tudásunkat szolgálják, nem pedig fordítva. Egy ilyen hangsúlyváltás megérteti velünk, miféle kielégítetlen szükségletek feszülnek bajaink mögött. Ezzel meg is tettük az első lépést a gyógyulás felé.

A férfiuralom alapvető téveszméi
Marshall Rosenberg, PhD, a Center for Nonviolent Communication (www.cnvc.org) alapítója szerint minden emberi viselkedés egy elhanyagolt szükséglet kielégítésére törekszik. Teljes szívemből egyetértek vele. Mindenekelőtt oda kell figyelünk tehát önmagunk és mások igényeire, és hinnünk abban, hogy igenis jogunk van igényekkel fellépni! Csak úgy érezhetjük jól magunkat a bőrünkben, ha megtanulunk együttérző párbeszédet folytatni önmagunkkal. Első lépésként fel kell ismernünk, milyen mértékben és minőségben veszünk részt a jelenlegi férfiuralom hiedelemrendszerének és viselkedéskultúrájának fenntartásában. Ahogy egyre tudatosabban tekintünk szerepünkre e visszacsatolási hurkokban, majd pedig gondolkodásunkon és viselkedésünkön is változtatunk, mind egyénenként, mind össztársadalmilag javulni fog az egészségünk.

Meg fogjuk látni, milyen húrokat pendít meg bennünk a nőkkel és egészségi állapotunkkal szembeni kulturális hozzáállás. Talán segítségünkre lesz, hogy tudatosabban viszonyuljunk saját testünkhöz és egészségünkhöz.

Első számú tévhit: A betegség ellenség

A dominanciára törő férfiuralmak vagy háborúra készülnek, vagy a közelmúlt hadviselésének romjait takarítják el. Ezek a társadalmak többre tartják a rombolást és az erőszakot a békénél és az emberi törődésnél. Elég tudnunk, mennyit költ hadi kiadásokra egy állam, és máris átlátjuk az értékrendjét. Napjainkban ugyanis pénzzel mérjük, mi mennyit ér. Az az összeg, amit minden egyes percben fegyverekre költünk, 2000 éhező gyermeket lenne képes eltartani egy éven át, míg egy tank ára 30 000 diák számára biztosítana osztálytermeket.

Nem véletlen, hogy a jelenkori orvostudomány nem homeosztatikus, természetes rendszerként írja le a szervezetet, amely öngyógyításra törekszik, hanem háborús zónaként. A nyugati orvoslás nyelve tele van hadi kifejezésekkel. A betegség vagy a tumor mindenáron legyőzendő „ellenség”. Ritkán tekintenek úgy rájuk, mint hírvivőre, aminek oda kellene figyelni az üzeneteire. De hadiállapotok uralkodnak az immunrendszerben is, holott a killer („gyilkos”) T-sejteknek valójában a belső egyensúly fenntartása a feladatuk. Egy, a kórházunkban összehívott konzultáción így beszélt a radiológusunk:

– Sortűz alá vettük a kérdéses területet [a medencetájékot], de nem sikerült kiűznünk a kórt.

A gyógyszerek és műtétek előnyben részesítése nyílegyenesen következik az eddigiekből. Az olyan természetes és ártalmatlan gyógymódokat, mint például az emelt dózisban adagolt C-vitamint, amely köztudottan igen hatásos fertőzések esetén, közel sem tekintik olyan hatásosnak, mint az „igazi” orvoslás „nagyágyúit”, a méregerős antibiotikumokat, a kemoterápiát vagy a sugárkezelést. Az olyan gyógyszermentes, természetes kezelési módokat, a maguk jól dokumentált, igazolt eredményeivel, amilyen a masszázs, a reiki vagy az ima, semmibe veszik, vagy legjobb esetben is csak megtűrik mint „valószínűleg ártalmatlant”.

Klasszikus példája az elmondottaknak a szülészet-nőgyógyászat területén dr. Marshall Klaus és dr. John Kennell látványos eredményeket hozó kísérletsorozata, amellyel kimutatták, milyen hatással van a dúlák folyamatos jelenléte a szülésre. (Ezek a nők végig ott vannak a szülőszobában, és érzelmi támogatást nyújtanak.) A hatrészes kísérlet során dr. Kennell azt állapította meg, hogy a dúla puszta jelenléte átlag két órával rövidítette le a vajúdás idejét az először szülő anyáknál, másfelől a szükséges császármetszések száma is a felére csökkent. Kevesebb fájdalomcsillapítót kellett a kismamának adni, és a sikeres szoptatás esélyei is megnőttek. Kennell már az 1990-es évek elején úgy számította, hogy a dúlák jelenléte évente több mint kétmillió dollárt takarítana meg az egészségügynek, amennyiben nem lesz szükség epidurális érzéstelenítésre, műtéti beavatkozásra, nem lép fel komplikációként láz, és így tovább. „Ha a dúla gyógyszer volna, etikátlannak tartanák bevetése mellőzését” – jegyezte meg keserűen dr. Kennell. Csakhogy egy törődő emberi lény jótékony hatása a másikra, ami nagyjából 400 dollárba kerül, kívül esik a szabványos orvoslás paradigmarendszerén, ahol a császármetszéses szülés jelenlegi előfordulása hozzávetőleg 32%.

A szakirodalom telis-tele van hasonló példákkal. Ennyi előny és a mellékhatások teljes hiánya arra ösztönözne egy vérbeli tudóst, hogy tovább vizsgálódjon. Dr. Bernie Siegel, a Yale Egyetem gyermeksebésze, a Szeretet, gyógyítás, csodák című könyv (Édesvíz, 2019, eredeti cím: Love, Medicine and Miracles) szerzője elmesélte nekem, hogy egyszer kifüggesztett egy tudományos közlést az orvosok társalgójában arról, hogy milyen jó hatással van az ima az infarktusos betegekre. Alig néhány óra múlva egyik kollégája ráírta az első oldalra: „Baromság!”

Vegyük figyelembe, hogy a nyugati orvoslás mindössze nagyjából egy évszázada működik. Ezzel szemben a hagyományos orvoslás olyan példái, mint az indiai ájurvéda és a kínai gyógyászat évezredek óta könnyít a betegek szenvedésein. Óegyiptomból előkerült egy Kr. e. 1500 körül íródott füveskönyv több mint 850 gyógynövénnyel (sokat közülük ma is alkalmazunk). Ennél is korábban, több mint 5000 évvel ezelőtt a sumérok agyagtáblákra rótták az első gyógyfűjegyzéket.

Kultúránk alacsonyabb rendűnek véli a testet az elménél és az ész diktátumainál. Nemritkán arra buzdít, hogy ne törődjünk a fáradtsággal, éhséggel, kellemetlenségekkel vagy akár saját figyelem- és szeretetigényünkkel. Arra nevel, hogy ellenfélként tekintsünk testünkre, kivált, amikor olyan jelzéseket ad le, amelyeket nem akarunk meghallani. Egyszer láttam egy pólófeliratot, ami mindent elmondott: „A fájdalom az, amikor a gyengeség távozik a testből – Amerikai Tengerészgyalogság.” Arra bátorítanak tehát bennünket, hogy öljük meg a hírvivőt, a testet, az üzenettel együtt. Habár egészségünk megőrzése és erőnlétünk fokozása érdekében fontos, hogy keményen eddzük testünket, az is lényeges, hogy különbséget tudjunk tenni edzés és túlerőltetés között. Ez utóbbiról árulkodik, ha képtelenek vagyunk kipihenni magunkat, és ellazulni ital, dohány vagy az ételek habzsolása nélkül.

Második számú tévhit: Az orvostudomány mindenható

Azt tanultuk, hogy egészségügyünk feladata egészségünk megőrzése. Belénk nevelték, hogy valahányszor valami panaszunk van, forduljunk orvoshoz. Félistenként nézünk föl orvosainkra és mindentudásukra, hiszen feltételezzük, hogy többet tudnak nálunk testünkről. Nem csoda ezek után, hogy amikor megkérdezem a nőket, mi játszódik le a szervezetükben, azt a választ kapom, hogy nekem jobban kell tudnom, én vagyok az orvos. A doktorok amolyan apafiguraszámba mennek a nők szemében, s valahol egy sorba kerülnek férjükkel és a vallási vezetőkkel.

Dacára annak, hogy minden nő igenis a legtöbbet tudja önmagáról, többségükbe belesulykolták, hogy kívülről keressék a megoldást bajaikra. Beszédes példája ennek, hogy amikor egy nő kórházi környezetben vajúdik, mindenki mással együtt a magzati monitoron csügg, ha megkérdezzük, hogy van. Teszi ezt ahelyett, hogy mélyen magába nézne, és onnan merítene erőt a szüléshez, úgy önmaga, mint kisbabája számára. Olyan világban élünk, amikor az úgynevezett szakértők lenézik önnön ítéleteinket, s ahol nem ismerik el, bátorítják vagy tartják tiszteletben, mikor külső segítség nélkül, önerőből kívánunk gyógyulni, avagy egészségesek maradni.

Orvosként arra szoktattak, hogy apáskodón vállveregető legyek, s a mindentudó szakértő szerepében tetszelegjek. A közvélemény ugyancsak az egészség letéteményeseinek tartja a doktorokat, akiknek joguk van számonkérni betegeiken viselt dolgaikat. Mindig meglepett, hogy pácienseim félnek attól, ordítozni kezdek velük, amiért kihagyták az évenkénti méhnyakrákszűrést vagy mammográfiát. Jó, nem mentek el a vizsgálatra a kijelölt időpontban. Na és? Hányszor esett meg, hogy én és a kollégáim elnapoltunk valamit?

Az orvostudomány maga elsősorban a betegségekre koncentrál. A tudósok ritkán végeznek kísérleteket egészséges emberekkel. Mikor aztán krónikus betegségekkel küzdő, netalán fél lábbal a sírban járó betegeik váratlanul, mindenfajta hivatalos prognózisra rácáfolva meggyógyulnak, inkább fogják rá e gyógyulást téves diagnózisra, mintsem hogy utánajárjanak, mi okozta az indokolatlan jobbulást. Medikusként beteg vagy halott emberek mellett szereztem gyakorlatot. Arra kellett figyelnem, mi romolhat el, s ezeket az eshetőségeket kellett kivédenem. Szülész-nőgyógyászként arra dresszíroztak, hogy a vajúdás és szülés normális lefolyása csupán „utólag megállapítható”, és arra kell készülnünk, hogy bármelyik pillanatban beüthet a katasztrófa. Mivel az ilyen szellemű képzést nem kérdőjelezik meg az orvosok, eleve félelemmel és feszültséggel telve lépnek a szülőszobába. Ami szorongást gerjeszt a vajúdó nőben, s olyan hormonális változásokat indít el a szervezetében, amelyeket ha nem védenek ki, kóros élettani folyamatokhoz vezethetnek. Ez az oka a félresiklott születések vagy a császármetszések nagy számának.

Kultúránk és a nyugati orvoslás azt hiszi, hogy megvéd minket a technológiai fejlődés, a vizsgálatok meg a kutatások végtelen sora; hogy minden élettani paramétert beszabályozhatunk. Hogy amennyiben további adatokra teszünk szert újabb tanulmányokból, javulni fog egészségi állapotunk, meggyógyíthatjuk a betegségeket, majd pedig boldogan élhetünk, amíg meg nem halunk. Az 1970-es években a neves futurista, Buckminster Fuller úgy vélte, minden szükséges információval rendelkezünk ahhoz, hogy eltöröljük a nyomort és az éhezést a földön, mindössze a kellő elszánás hiányzik ehhez. Mi, amerikaiak és doktoraink sajnos nem elégszünk meg azzal, amit már tudunk, és minden reményünket újabb felfedezésekbe helyezzük. Abban bízunk, hogy sok-sok pénzzel és szorgos kutatással mindenre választ kapunk. Ismét semmibe vesszük tehát belső iránytűnket és szervezetünk öngyógyító képességét.

Az orvosok rengeteg vizsgálatot rendelnek el betegeik számára, mert azt tanulták, hogy a bizonytalanság nem kielégítő. Az egészségügy ügyfelei, a betegek ugyanúgy nem bírják ezt elviselni, mint a doktorok. Mindent tudni akarnak. Mikor például engem faggatnak a nemi herpeszről, tudni kívánják, honnan szerezhették be. „Honnan tudjam, nem adom-e tovább valakinek?” – aggodalmaskodnak. Kérdéseiket képtelenség teljes bizonyossággal megválaszolni. Mondanom sem kell, az orvosok azért is végeztetnek annyi vizsgálatot, nehogy pert akasszanak a nyakukba. Ezért szökött az égbe a császármetszések száma.

A hazánkban évenként elvégzett 15 millió szcintigráfia, 100 millió CT- és MR-vizsgálat, továbbá a közel 10 milliárd laborteszt kidobott pénz, mivel sehová sem vezet, éppenséggel többet árt, mint használ, szögezte le dr. Atul Gawande sebész, harvardi professzor, népegészségügyi kutató a The New Yorkerben megjelent 2015-ös cikkében: „Először is, bizonyos diagnosztikus eljárások önmagukban ártalmasak. Annyi CT-t és egyéb, radioaktív sugárzáson alapuló képalkotó vizsgálatot végeztetünk, hogy ezek feltételezhetően megnövelik a rákos megbetegedések gyakoriságát. A túlzott tesztelés csak a diagnosztizált esetek számát szaporítja. Míg a rákszűrés drasztikusan megsokszorozta az elmúlt 25 évben a diagnosztizált pajzsmirigy-, prosztata- és emlőrákos esetek számát, a halálozások száma ehhez képest alig csökkent, már ha csökkent egyáltalán.”  Az Institute of Medicine beszámolója szerint ez a felturbózott kezelési ráta évente minimum 210 milliárd dollárjába kerül az Egyesült Államok egészségügyének.

Ha önmagukról van szó, az orvosok is jobban észnél vannak. „Az számít, amit mondok, nem amit csinálok” – gondolhatják. A Kaliforniai Egyetem felmérése szerint a női orvosok fele kihagyja a havonta elvégzendő házi emlővizsgálatot, noha pácienseiket természetesen erre ösztökélik (lásd bővebben az „Az emlő” című fejezetben). Ugyanez a helyzet a vakcinákkal. Sok orvos nem adja be gyermekeinek azokat az oltásokat, amelyeket kénytelen-kelletlen mindenki másnak ajánl. A Stanford Egyetem 2014-es kutatássorozata kimutatta, hogy a legtöbb orvos invazív életet meghosszabbító kezeléseket ajánl végstádiumban lévő betegeinek, noha hasonló helyzetben maguk tartózkodnának ettől.

Személyes tapasztalatom önmagammal és a kollégáimmal alátámasztja az előbbieket. Azt hiszem, ez az ellentmondás aközött, amit hirdetünk, és amit ténylegesen teszünk, bennfentes tájékozottságunknak tudható be. Sokkal világosabban látjuk az orvostudomány lehetőségeinek határait, mint akiket kezelünk. Nem merjük ezt a szemükbe mondani, nehogy semmissé tegyük a fehér köpeny okozta placebohatást! A dilemma megoldása mind az orvos, mind betege számára az, ha beismerik, hogy nem tudhatnak mindent, azután pedig megpróbálják megfejteni a tünetek üzenetét. Egy ilyen hozzáállás felébreszti a mindőnkben ott lakozó belső kalauzt, miközben semmiféle kezelésnek nem állja útját. Ezzel együtt nem kevés bátorságot is igényel.

Sajnos az is igaz, hogy egyre több kutatói közlés pénzügyi érdekeket is kiszolgálhat (bővebben lásd a 15. fejezetben). Az egészségügyi törvényhozók sem mentesek e kórtól. Az Archives of Internal Medicine 2012-es felmérése rámutatott, hogy az irányelveket megszabó bizottságok elnökeinek 71%-a és az alelnökök 91%-a szintén érdekelt anyagilag, elsősorban a gyógyszergyárakkal való pénzügyi összefonódások miatt.

Harmadik tévhit: A női test selejtes gyártmány

Mivel a normát mindig is a férfiak testesítették meg kultúránkban, a legtöbb nő magáévá teszi a gondolatot, hogy valami alapvetően nincs rendben a testével. Elhitetik velük, hogy muszáj kordában tartaniuk ezt az engedetlen testet, mivel a természetes testszag, teltebb idomok vagy ilyen-olyan élettani folyamatok, amilyen a menstruáció is, egyszerűen elfogadhatatlanok. Testünk lényegét tekintve piszkos, állandó „frissítést” igényel, hogy senkit ne „sértsünk” létezésünkkel. A nők természetükből adódóan több testzsírral rendelkeznek, mint a férfiak, és mivel napjainkban táplálóbbak az ételeink, mint akár néhány évtizede, nőtársaink megtermettebbek anyáiknál és nagyanyáiknál. Ennek ellenére egy átlagos divatmodell, a kulturális ideál, 17%-kal kevesebbet nyom, mint az amerikai nők átlaga. Noha újabban egyre több férfit diagnosztizálnak anorexia nervosával és bulimiával, a 30 millió étkezési rendellenességben szenvedő amerikai közül 20 millió továbbra is nő.

A női testnek ez a befeketítése sok nőt arra indít, hogy féljen a testétől és annak természetes folyamataitól, vagy egyenesen undorodjon ettől. Sokan nem merik megérinteni sem a mellüket, mert rettegnek attól, hogy esetleg valamit találnak. Mellhez nyúlni tilos, mert az már önkielégítésnek számít, adják ki maguknak a jelszót, hiszen az a férfiak számára erotikus testrész. Újabb jele ez annak, mennyire az ő kezükre adtuk a testünket. Mindez azt is megmagyarázza, miért ódzkodik annyi nő a szoptatástól, dacára annak, hogy bizonyítottan jót tesz mind az anyának, mind a kisbabának.

Az egészségügyi szakemberek és a nők egyaránt ahhoz szoktak, hogy orvosi ellenőrzés alá vonandók az olyan természetes állapotok/funkciók, mint a menstruáció, szoptatás, szülés vagy változókor. A gondolatot, hogy testük időzített bomba, korán elültetik a kislányfejekbe, megalapozva a későbbi viszonyt testi megnyilvánulásaikhoz. Mindennek a fényében nem meglepő, hogy olyan sok nő vonakodik magával foglalkozni, és oly kevesen bíznak önmagukban. Testünk már születésünk előtt orvosi felügyelet alá került. Ezt folytatja ezután a védőnői látogatások sora és a kötelező oltások a gyermekorvosnál. E vakcinák hatását senki nem vizsgálta meg kontrollcsoporttal összemérve, ráadásul egyszerre is adják be egy részüket. Ott tartunk, hogy az Egyesült Államokban a gyermekek 43%-a szenved valamiféle krónikus betegségben; a skála az asztmától az allergián át a cukorbajig terjed.

Kultúránkban minden természetes folyamat félelmet kelt, a születést és a halált is beleértve. Ezt sulykolják belénk a nap minden órájában. Egyszer, amikor az idősebbik lányom hétéves volt, és a nagyapjával nyesegette a bokrokat a hátsó udvarban, hirtelen sírni kezdett, s vérző ujját felmutatva beszaladt hozzám a házba. Egy éles fűszállal vágta meg magát. Hideg víz alá tartva az ujját láttam, hogy a vágás igazán picurka. A lányom ekkor felnézett rám, és olyat mondott, ami a gyógyítás alapelve is lehetne: „Nem fájt, csak amikor megijedtem.”

Számos eljárás, amelyet rutinszerűen hajtanak végre a nők testén, nem tudományos tényeken alapul, hanem olyan előítéleteken, melyek kételkednek a szervezet belső bölcsességében és öngyógyító képességében. Nem egy ilyen beavatkozást érzelmi hatásra kezdeményeztek nemzedékekkel ezelőtt. Példa erre a rendszeresen ejtett gátmetszés szülés során (a hüvely és a végbél közötti szöveteket vágják át ilyenkor, hogy helyet csináljanak a baba fejének). Hiába mutatták ki kutatások, hogy ez a beavatkozás az esetek zömében szükségtelen, ráadásul fájdalmas, vérveszteséggel jár, továbbá fennáll a veszélye a medencefenék károsodásának és megrepedésének (a bábák évek óta figyelmeztetnek erre), a gátmetszés még mindig túl gyakori. Csupán 2005-től változott valamelyest a helyzet. Megjelent ugyanis egy kutatás-tudósítás a Journal of the American Medical Association lapjain a rutin gátmetszés szövődményeiről, amely nagy port kavart, s mindkét nemet, valamint az orvosokat is arra késztette, hogy alaposabban is megkérdőjelezzék az eljárás jogosságát.

Egy évre rá az American College of Obstetricians and Gynecologists ugyancsak óva intett a gátmetszés napi gyakorlatától. Noha ennek elterjedtsége jelentősen visszaszorult azóta, mégis akadnak kórházak, ahol érthetetlen módon továbbra is tömegesen alkalmazzák (többek között Los Angelesben, ahol a hüvelyi szülések több mint 60%-ában nehezíti meg a gyermek világrahozatalát).

Az ok, amiért ez a szokás a tudományos tények ellenére is oly sokáig tartotta magát, pedig az, hogy a szülészek őszintén hitték, a szülő nőknek szükségük van a medencefenék védelmére. Ráadásul a hüvely szülés utáni tágasságát is igyekeztek ezzel kompenzálni. Rezidensként az elsők között tanultam meg, hogyan kell összeölteni „férji varrattal” az átmetszett gátszakaszt. Atyavilág!

Noha ez az orvosi gyakorlatban uralkodó hibás szemlélet várhatóan változni fog a nőnemű doktorok elterjedésének arányában (az orvosi egyetemek professzori állásairól nem is szólva), a folyamat mégis lassabb a kelleténél. 1970-ben mindössze a szülészek 7%-a volt nő a mai 57%-hoz viszonyítva. Ellenben mindmáig az összes orvosnak csupán 35%-a nő. A 44 orvosi szakágból csak hatban vannak számbeli fölényben (a legtöbben a gyermekgyógyászatban). Jó hír viszont, hogy mindez hamarosan változni fog: jelenleg a rezidens orvosok több mint 45%-a nőnemű. Átalakul tehát a nemek egyensúlya.

Követeljük vissza érzéseink jogosságát
A magam részéről hihetetlenül lelkesítőnek találtam, hogy nincs az a tudós értekezés, amely meg tudná magyarázni, miért működik úgy a testem (csak az enyém), ahogy működik. Nos, azért, mert mindannyian egy sereg olyan folyamatnak vagyunk a házigazdái, amelyek soha addig nem léteztek, és nem is fognak a későbbiekben. Leszögezhetjük tehát, kapcsolatunk belső kalauzunkkal és érzelmeinkkel a legpontosabb fokmérője annak, jól vagyunk-e, vagy sem. A tudománynak el kell ismernie, mennyi mindent nem tudunk, és helyet kell hagynia a titkoknak, csodáknak meg a természet bölcsességének.

Apám szokta mondani: „Az érzések tények. Figyelj oda rájuk.” Tudományos képzésem során azután hamar megtanultam, hogy az érzések, intuíció, spiritualitás és megannyi élettapasztalatunk, amelyek nem magyarázhatók meg a ráció és logika eszközeivel, és nem mérhetők fel öt érzékszervünkkel, gyanúsak, s egy vállrándítással, mint a „mágikus gondolkodás” csökevényei, elintézhetők. Mivel kultúránk az intellektusnak ad elsőbbséget, megtanulunk tartani érzelmi reakcióinktól. Kivált a nőket mondják érzelmeseknek, akik ezért külön fegyelmezést igényelnek. Évekbe került, amíg megszabadultam az érzelmi válaszokkal szembeni félelmeimtől!

Korszakalkotó könyvében – Tudat: a belső teremtő (Édesvíz, 2010, eredeti cím: The Biology of Belief) – Bruce Lipton sejtbiológus, PhD, aki úttörő kutatásokat végzett a tudat sejtekre gyakorolt hatásáról, így ír felismeréseiről: „Az élettan szakemberei megrekedtek a newtoni világképnél… nekik mindenük az anyag. Az »elme« helyhez nem köthető energiaként nem értelmezhető a materialista biológusok számára. Sajnos ez a nézet bizonyítottan nem állja meg a helyét egy kvantummechanikai elvekre épülő mindenségben.” Megállja vagy sem, társadalmi életünk alapja távol tartani magunkat attól, amit gondolunk vagy érzünk.

Tudatlanságban maradunk tehát belső szükségleteinkről, ami súlyos érzelmi és fizikai tehertétel testünknek és lelkünknek. Mivel nem ismerjük fel pihenés, intimitás, érintés, egészséges táplálkozás, a közösség elismerése stb. iránti igényünket, és azt sem tudjuk, hogyan elégíthetnénk ki őket közvetlenül, nem halljuk meg belső kalauzunk hangját sem. A kapcsolatnak ez a lehetetlensége nem szűnő kínok forrása, és ez az állapot, minél tovább tagadjuk, annál elviselhetetlenebb. Rengeteg energiát igényel, hogy fittyet hányjunk igényeinkre. Gyakran fordulunk kártékony szokásokhoz, például függőséget okozó szerekhez, hogy enyhüljön szükségleteink kielégítetlenségéből származó szenvedésünk és boldogtalanságunk.

Szinte mindenki érti, hogy az alkohol és a drogok rombolják a szervezetet. A balesetet szenvedők 50%-a a legtöbb sürgősségi osztályon azért került oda, mert ittas állapotban vezetett. Ahogy az egyik aneszteziológusunk megjegyezte egyszer: „Ha nem lenne cigaretta és alkohol, elveszteném az állásom!” Amiről az emberek többsége viszont nem tud, az az óriási teher, amit a kényszeresség, munkamánia vagy falánkság ró az érzéseit megtagadó, hárító személyiségre.

A szexmániában szenvedők vagy társfüggők gyakori vendégei a nemibeteg-gondozóknak. Szexuálisan terjedő betegségeket kaphatnak el vagy terjesztenek; ilyenek a nemi szervek szemölcsei, a herpesz és a méhnyakrák. Egy régebbi páciensem férjhez ment egy száraz alkoholistához. Krónikus hüvelygyulladással járt hozzám, aminek nem értettem az okát. Végül páciensem rájött, hogy az ok az lehetett: hitestársa évekig naponta közösült vele. „Engem használt a butykosa helyett mint afféle pótszert, én pedig hitvesi kötelességemnek éreztem, hogy engedjek a kívánságának.”

Saját praxisom és életem tapasztalatai arról győztek meg, hogy az egészségmegőrzés és az egészségre nevelés egy fityinggel sem fogja csökkenteni az egészségügy kiadásait, kizárólag akkor, ha egyénileg és társadalmilag is elismerjük alapvető emberi szükségleteink jogosultságát, és mindent elkövetünk kielégítésükért. Csak ekkor kezdünk el részt vállalni saját gyógyulásunkban, és így virulhat ki egészségünk. Valamennyi túlsúlyos nőismerősöm tisztában van azzal, hogyan „kellene” táplálkoznia. Nincs szükségük további étrendi fejtágításra. Arra viszont igen, hogy átérezzék intimitás, pihenés, elismerés, gyász és elfogadás iránti teljesületlen szükségleteik fájdalmát, hiszen ennek feledtetésére olyan falánkak. Ehhez azonban bátorítanunk kell őket, hogy megnevezzék és ki is elégítsék igényeiket, de úgy, hogy közben a környezetükre is tekintettel vannak. Testük és egészségi állapotuk mindenkor megbízható barométer marad a számukra.

A megnevezésben rejlő erő

Az első lépés afelé, hogy pozitív irányt szabjunk életünknek, és helyrehozzuk egészségünket, jelen állapotunk megnevezése. Hagynunk kell, hogy mindenestül megtapasztaljuk: érzelmileg, spirituálisan és testileg. Még az 1980-as években döntő fordulatot hozott számomra, amikor rájöttem, milyen gyakran bújok a megváltó és az őrangyal szerepébe, csak hogy elismerjenek és megdicsérjenek. Ugyanilyen kulcsfontosságú volt, hogy meg is tudtam nevezni ezt a hibámat: „kapcsolati függésnek” tituláltam. Ekkoriban még szinte vadásztam mások jóváhagyására. Az ő jelzéseiket követve cselekedtem, éreztem és formáltam a kinézetemet, mert mindig más szemén keresztül láttam magamat. Azt hittem, ha nemet mondok, amikor más a segítségemet kéri, nem fognak szeretni, és megvetnek. Életemre visszatekintve látom, milyen kitartóan munkált bennem ez a tévhit, aminthogy azt is, mennyit javult azóta a helyzetfelismerésem, és milyen sokat változott a viselkedésem. Régi hozzáállásom megnevezése és átformálása egészségi állapotomat is óriási mértékben megjavította. Ekkortájt értettem meg azt is, hogy együttérzésre ítélt a sors, amit megérteni könnyű, gyakorolni annál nehezebb.

Lassacskán felfogtam, hogy hajlamom az elesettek felkarolására, behódolásom mások akaratának, valamint hogy nem tudtam nemet mondani, részben a megfelelési kényszer számlájára írható, ami akkor elengedhetetlen feltétele volt az önvédelemnek és a túlélésnek. Úgy hittem, ha mindenre igent mondok, szeretni fognak, és békén hagynak. Mindezzel azonban sem önmagamnak, sem embertársaimnak nem használtam. Mentési akcióimmal csak azt értem el, hogy akik rám hagyatkoztak, nem ismerhették meg önnön erejüket, nem találtak rá belső iránytűjükre. Viselkedésemmel voltaképpen áldozatsorba taszítottam őket. Természetesen ezt várja el tőlünk, nőktől a társadalom. Az alul lévők korán megtanulják, hogy túlélésük és önvédelmük érdekében többet kell hogy foglalkozzanak a fölöttük állók igényeivel és elvárásaival, mint a sajátjukkal. Ez már csak ilyen, mégis nehéz talpra állni utána. Amikor mostanában azt hallom valakitől, hogy szüksége van rám, menten harci készültségbe helyezkedem. Mielőtt válaszolnék, várok egy keveset, mit szól mindehhez belső kalauzom. Arra jutottam, hogy amennyiben a reakcióm nem azonnali, jókedvű „igen”, akkor szinte mindig megmaradok a „nem” mellett.

Mai társadalmunk egyik legjellemzőbb tulajdonsága a függőség. „A függőség olyan állapot, amikor feltételezed, hogy rajtad kívül valaki vagy valami viseli gondodat, mert te képtelen vagy rá – írja dr. Schaef. – A függő személyiség másoktól várja, hogy kielégítsék érzelmi, lelki, intellektuális és spirituális szükségleteit.”

Évszázadokon keresztül a nők a férfiaktól függtek, tőlük remélték, hogy megadják nekik, amire szükségük van (nem mintha sok választásuk lett volna). Cserébe a férfiak érzelmi igényeik kielégítését kérték. Pontosan ezt a meghatározást hallottam egy páciensemtől volt házasságáról: „Alkut kötöttünk, ő hozza haza a pénzt, én pedig megteremtem a megfelelő érzelmi légkört.” Clarissa Pinkola Estes PhD mutatott rá, hogy a nők többek közt azért hanyagolták el kreatív késztetéseiket, mert azok vették el az idejüket, akik hadat viseltek vagy a csatában, vagy az amerikai vállalatok öldöklő viszonyai között. Az ilyen kapcsolódással az a gond, hogy megakadályozza az igazi meghittség kialakulását. Ez utóbbi csakis egyenrangú kapcsolatokban születhet meg, egymást keresztező függőségek viszonyában semmiképpen sem. Szüleim egyszer így intettek: Ha egyszer egy férfitól azt hallod, „szükségem van rád”, fuss, amerre a szemed lát! Jó tanács.

Ha sikerül beazonosítanunk, miként veszünk részt férfiuralmi/függőségi kultúránkban, ezzel talán felébredünk a szinte minden nőt elkábító révületből. Túl gyakran fordul elő, hogy az adott kultúra meghatározása arról, ki a jó lány vagy asszony, egy olyan szerencsétlen, aki mindenki kívánságának eleget tesz, csupán önmagáról feledkezik el. Noha a hasonló önfeláldozás rövid távon szeretetet és elfogadást hoz a házhoz, a végén mégis vissza szokott ütni a dolog. Testünk ugyanis úgy van megalkotva, hogy csak akkor maradunk egészségesek, amennyiben teljesül a szívünk vágya, nem pedig akkor, ha a többieket szolgáljuk ki saját rovásunkra.

Egy-egy élményt értelmünkkel felismerve és megnevezve, tudatosítsuk magunkban, milyen érzéseket kelt bennünk fizikailag. Különben nem tudunk változtatni viselkedésünkön, és így egészségünk sem javulhat. A tudatos megnevezéssel fizikailag és érzelmileg magunkba építjük az adott élményt, ami ezek után már nem hathat ránk tudat alatt. Észlelésünk megváltozásával együtt sejtszinten is minden változni kezd. Kezdünk rájönni, miként hívtuk életre és tartósítottuk bajainkat. Egy káros hatás azonosítása a vele összefüggő, kielégítetlen szükséglettel része annak a folyamatnak, amelynek során megszabadítjuk magunkat az egykori traumák negatív hatásaitól. Gyógyulásunk sokszor csak azután kezdődhet el, hogy tudomásul vesszük a jelen vagy a múlt nehézségeit a maguk teljes valójában. Ha ez sikerül, felszabadul az évekig elfojtott, elnyomott, megtagadott energia. Amikor már megengedjük magunknak, hogy minden ítélkezés nélkül pontosan azt érezzük, amit érzünk, ezzel energiákat teszünk szabaddá önmagunkban. Csak ezután indulhatunk el annak nyomában, amit fontosnak tartunk. Az 1. táblázat segít megnevezni a lehetséges függőségeket.

Egyik volt páciensem fájdalmas krónikus herpeszfertőzéssel járt hozzám, amely a hüvelyen és a szeméremtesten okozott tüneteket. Állapota nem reagált sem a szokványos gyógyszeres kezelésre, sem étrendje megváltoztatására. Minekutána három évig hiába próbáltam elmulasztani újra meg újra megjelenő herpeszhólyagjait, kimondott valami nagyon fontosat: „Talán szólnom kellene, hogy fáj a hüvelyem. Soha nem mertem megmondani anyámnak, amikor kicsi voltam.” Nyomban azután, hogy kiszakadt belőle az igazság, gyógyulni kezdett. Kiderült, hogy apja hosszú éveken át közösült vele, anyja azonban nem hitt neki. Fokról fokra tárta fel lelki sebeit, s megnevezésükkel egyben a gyógyulás útján is elindult. Eltelve az önmaga iránti együttérzéstől, szembenézett a múlt fájdalmaival és abbéli teljesületlen kívánságával, hogy meghallgassák. Egyszersmind önmagának és a szüleinek is megbocsátott. Közben panaszai is fokozatosan enyhültek, ahogy írói pályája is elkezdett felfutni. Mára teljesen eltűnt a herpesze.

Idővel megértettem, hogy amikor a társadalom „rendes nőnek”, „rendes orvosnak” vagy „jó anyának” nevez, veszélyesen közel járok ahhoz, hogy elvesszek mások szolgálatában. Hogy mekkora lehet ez a veszedelem, azt újfent eszembe idézte egy nekrológ, amelyet egy ötvenes évei elején elhunyt nőről olvastam: „Fáradhatatlanul küzdött a nők jogaiért.” Valahányszor meglátjuk a „fáradhatatlanul” határozószót, nyugodtan helyettesíthetjük a „mártír” főnévvel. Mindannyian elfáradunk, és mindannyiunknak szükségünk van rendszeres pihenésre. Ám ha egyenlőségjelet teszünk a „fáradhatatlan” és a „rendes” vagy „jó” között, ezzel megágyazunk a neheztelésnek, haragnak, végül pedig a betegségeknek. Megtanultam, hogy megadhatom másoknak, ami jár nekik, és ezzel együtt önmagammal is törődhetek. Idővel sikerült megértetnem ezt családtagjaimmal, kollégáimmal és a párommal. Belső kalauzomra is jobban hallgathattam így, és másokat is jobban segíthettem, mint valaha is gondoltam.

Kiteljesedésünkhöz hagynunk kell, hogy környezetünk is rájöjjön ugyanerre. Senki nem varázsolhat egészséget embertársainak. Rájöttem, hogy nem vagyok varázsló, ahogyan senki sem. Mindenki csak maga hallhatja meg belső kalauza intéseit, amikor készen áll rá. Éveken át hittem, hogy nekem kell megoldanom az egész világ gondját-baját. Ma már nem próbálok meggyőzni senkit semmiről (az esetek többségében).

Sok nőnek a családja vagy a munkája olyan, hogy árt az egészségének. De ha megtanuljuk megbecsülni magunkat, néven nevezzük függőségeinket, és elkötelezzük magunkat egy boldog, teljes élet mellett, munkakörülményeink és általános helyzetünk is megváltozik. Gondolkodásunk és tudatosságunk átformálása mindig az első lépés a gyógyulás felé. A 35. oldalon lévő táblázat eligazít ebben a kérdésben. Nézzünk magunkba, mire ismerünk rá mindebből.

A fájdalmas érzések megnevezése és megszüntetése,
fizikai következmények

Érzelmeink és gondolataink mélységesen kihatnak ránk, mivel belső elválasztású mirigyeink, immunrendszerünk és idegrendszerünk fizikailag és energetikailag összekapcsolja őket szervezetünkkel. Az újabb kutatások kimutatták, hogy az egész testünket behálózó kötőszövet, a fascia voltaképpen folyékony kristály, amely a rendszer módosulásait mindenüvé továbbítja, lévén a kristályok közismerten jó vezetők és energiaátadók. Vagyis a görnyedt váll azon nyomban hírül adja összes sejtünknek a lelkiállapotunknak megfelelő biokémiai változásokat, azaz hogy szomorúak vagyunk. Amikor mosolygunk, ennek épp az ellenkezője játszódik le. Ha pedig V-t formálunk két karunkból a fejünk felett, mint sok sportoló teszi a győzelem jeleként, ezzel megnöveljük tesztoszteronszintünket. Valamennyi érzelemnek, az elfojtottaknak is, fizikai kihatásai vannak. Ki nem fejezett érzelmeink időzített bombaként rejtőznek testünkben. Másik hasonlattal élve inkubátorban növekvő betegségeknek is mondhatjuk őket.

A nőkkel és a hozzájuk köthető tulajdonságokkal nem törődő kultúra korán egészségügyi panaszokhoz vezet, annál is inkább, mivel a női lét szorosan összefügg a testi folyamatokkal. Amikor először jött meg a menstruációm, szemtengelyferdülés és rövidlátás lépett fel nálam tünetként, és szemüveget kellett hordanom. Serdülő lányok gyakran lesznek szemüvegesek. A hagyományos kínai orvoslás a máj meridiánhoz rendeli a szemet. A meridiánhoz társuló elsődleges érzelem pedig a harag. Sok fiatal lány, aki nem kap támogatást ahhoz, hogy azonosítsa elemi szükségleteit, joggal érez haragot. Mivel még haragjukat is magukba kell fojtaniuk, nem csoda, hogy megsínyli a látásuk. Én annak idején ki nem állhattam a szemüveget, senki nem volt szemüveges a családunkban. Tudom, az volt a végső ok, hogy nem akartam tisztán látni. Férfidominanciájú családba és kultúrába születtem nőnek, haragudtam erre, csak nem voltam tudatában.

1. TÁBLÁZAT

A FÜGGŐSÉG JELLEMZŐI

Források: Anne Wilson Schaef: When Society Becomes an Addict (San Francisco: Harper & Row, 1987), 72. o.; Anne Wilson Schaef és Diane Fassel: The Addictive Organization (San Francisco: Harper & Row, 1988).

Több millióan szenvednek krónikus kismedencei fájdalomtól, hüvelygyulladástól, petefészekcisztától, a nemi szervek szemölcseitől vagy cervikális diszpláziától (a méhnyak rákmegelőző állapota, kimutatható a Pap-teszttel). Mind e betegségek a női nemi szerveket érintik. Sajátos nyelv ez, amelyen szervezetünk szól hozzánk. Nemritkán arra int, hogy mélyebb, tudattalan lelki sebünkből kell kigyógyulnunk, abból a belénk gyökerezett hiedelemből, hogy soha nem ütjük meg a mértéket, és hogy valamiként amúgy is bemocskolódunk.

Egy ízben egy negyvenegy éves igazgatónő jött hozzám azzal, hogy kellemetlen hőhullámok kínozzák. A normális ösztrogéndózis négyszeresét kapta, panaszai mégsem múltak el. Hőhullámokat nem csupán a csökkent ösztrogénszint vált ki, neuroendokrin problémát is jeleznek, és a stressz is nyomatékosítja jelenlétüket. A fokozott stresszhatásnak kitett nőkben a hőhullámok súlyossága és gyakorisága objektíve és szubjektíve egyaránt megnő. Két évvel azelőtt, hogy a betegem eljött hozzám, eltávolították a méhét és a petefészkét súlyos endometriózisának betudható befolyásolhatatlan kismedencei fájdalmai enyhítésére. Ezek a fájdalmak azonban továbbra sem enyhültek. Csak most, két év múltán vallotta meg nekem, hogy hatéves korában szexuálisan molesztálta egy cukorkaüzlet alagsorában a bolt tulajdonosa. Miközben ez történt vele, teljesen lebénult, és szóhoz sem jutott a döbbenettől.

– Teljesen elkábultam – vallotta be nekem. – A fickó megfenyegetett, ne mondjam el senkinek, mert ha megteszem, nem fognak szeretni. Borzasztóan szégyelltem magam.

Még akkor is, amikor nekem kiöntötte a szívét, úgy érezte, valami rosszat cselekedett. Később elmondta, azzal a tudattal hajtott el a kocsijával a rendelőmből, hogy miután megtudtam róla az igazságot, elvesztette a megbecsülésemet.

Hogy helyrehozza szégyenét, az érettségi után egyfolytában két állásban dolgozott, és üzleti szakon végzett az egyetemen. Bármilyen sikeres volt azonban a pályáján, nem volt neki elég. Egyre újabb fokozatokat szerzett, hogy önmagának bizonyítson, és elaltassa nem szűnő szégyenérzetét. Amikor utoljára láttam, akkor sem ejtett egyetlen könnyet se a gyermekkori trauma miatt, holott tudtam, megkönnyebbül majd ettől, ha készen áll rá.

Amint látjuk, betegem testi panaszaira rásegített a korai trauma. Nem azt mondom ezzel, hogy a gyerekkori molesztálás „okozta” közvetlenül az endometriózisát és a krónikus kismedencei fájdalmakat. Arra utalok, hogy ez a bántalmazás, amivel oly sok nő sorsában osztozott, maradandóan lerombolta önértékelését. Szégyenérzetét a felnőttkorba is magával vitte, ami testére-lelkére károsan hatott. Akár átestünk gyermekkori traumákon, akár nem, a helyzet az, hogy szüleink már kis korunkban méhünkbe írták lehúzó hiedelmeiket és korlátozó viselkedésüket, ahogyan az ő szüleik is tették velük annak idején. Ez sajnos elkerülhetetlen. Mindőnket beprogramoztak, mire vihetjük, milyen felső határokig juthatunk el „érdemeinkkel”. És ebbe az is beletartozik, mennyire egészségesek és sikeresek lehetünk, mennyi szeretetre számíthatunk. Ezek a ránk örökített hiedelmek ott munkálnak tudatalattinkban hétköznapi tudatunk radarja alatt, s tévedhetetlenül ennek megfelelő tapasztalatokat vonzanak be életünkbe.

Felső határaink meghaladásának és gyógyulásunknak egyik legfőbb útja-módja, ha tudatosan kiállunk önmagunk értékei és szerethetőségünk mellett, miközben megengedjük magunknak, hogy átérezzük a régi, kigyógyítatlan, fájdalmas érzelmeket. Az emberi szív szinte végtelen lehetőségekkel rendelkezik ezeknek az érzelmeknek az átformálására a gyászmunka, a megbocsátás és az elengedés révén. Mindez nem az intellektust mozgósítja, hanem a testet. Amint arra Marion Woodman, PhD, jungiánus pszichoanalitikus rámutat, a lélek testünkön keresztül szól hozzánk. Amikor egyik barátnőm nehéz, idegőrlő váláson ment keresztül, meditálni kezdett. Egyik meditációja közben villámcsapásként érte a felismerés, hogy amennyiben a benne magában lakozó szépségben kételkedik, ezzel Isten létét is megkérdőjelezi. Ez fordulópontot jelentett az egészségében és gyógyulásában.

Belső kalauzunk hangját csak akkor halljuk meg, ha ráhangolódunk testünk jelzéseire. Ennek ellenére ráhagyjuk az oktatásra, mit érdemes megtanulnunk; a kormányainkra, hogy gondoskodjanak honfitársainkról; vagy orvosainkra, hogy oltsanak be a legújabb kórokozók ellen. Arra nevelődtünk, hogy akkor nem lógunk ki a sorból, ha engedelmeskedünk a szabályoknak. Egyik betegem, akinek a szeméremtestén rákot fedeztek fel, alaposan meglepődött:

– Nem értem, hogy történhetett. Évente jártam vizsgálatra, a Pap-tesztjeim is rendben voltak, mégis rákos lettem.

Hozzá hasonlóan sokan abban a tévhitben leledzünk, hogy a szűrővizsgálatok önmagukban megvédenek minket a megbetegedésektől.

Kisebbik lányom első osztályos volt, amikor előírták nekik, mikor mehetnek ki a mosdóba tanítás alatt. Bementem az iskolába, és beszéltem a tanárnővel. Elmondtam, hogy rendszeresen találkozom a praxisomban felnőtt nőkkel, akik székrekedéssel vagy vizelési panaszokkal küzdenek. Nyilvános illemhelyeken ugyanis képtelenek elvégezni a dolgukat, mivel a mostanihoz hasonló otthoni vagy iskolai tilalmak megakadályozták természetes testi szükségleteik kielégítését. Én pedig nem akarom, hogy ez történjen a lányommal. Mindezt a kislányom jelenlétében közöltem a tanárnővel, hogy érezze, mellette állok.

A gyógyulás azt jelenti, hogy lelki sebeink is begyógyultak

Nem kezdhetünk új életet, ha a régi, kártékony tévhitekhez ragaszkodunk önmagunkkal és érdemeinkkel, avagy mások érdemeivel kapcsolatban. Amennyiben nem vesszük észre, hogy napi rendszerességgel együttműködünk a minket eltaposó hatalmakkal, megrekedünk az áldozat szerepében, és mindig mást fogunk hibáztatni gondjainkért. Akárcsak azok a családi erőszak során ütlegelt nők, akik egy napon mégis elmenekülnek otthonról, hogy meg ne haljanak, mindünknek fel kell ismernünk, mikor és miben járulunk hozzá elnyomásunkhoz.

Egyik barátnőm, aki katolikus neveltetést kapott az 1950-es években, a következőképpen írta le, hogyan hatott rá testileg a gyónás:

– Emlékszem, hétéves koromtól kellett gyónni járnom. Rendszeres önvizsgálatot kellett tartanom, és bevallanom a bűneimet. Borzasztó nehezemre esett ez, hiszen ki kellett mondanom a kimondhatatlant, beszélnem kellett szexuális fantáziáimról és az önkielégítésekről. Ki képes erre? Főleg, ha lány. Egyedül voltam ezzel a dilemmával? A műanyag lapon, amely a gyónás menetéről tájékoztatott, az állt, hogy bűnöm a „tisztátalan gondolatok és tettek” kategóriájába sorolandó. Ám még ebben az enyhített formában sem voltam képes érzéki életemről vallani a gyóntatószék rácsai mögött alig látható papnak, aki cigarettától és alkoholtól bűzlött. Csakhogy fel nem oldott bűnökkel az ember nem vehetett részt a szentáldozáson. Ha mégis megtette, halálos bűnt követett el, aminek büntetése a pokol. Nem volt hát kiút számomra. Ez volt az első találkozásom egy erkölcsi dilemmával… Tudattalanul és roppant találékonyan mégis találtam menekülési lehetőséget. Kamaszkorom kezdetén, tizenegy éves korom körül rendszeresen elájultam a miséken, közvetlenül az áldozás előtt. Ki kellett vinni a templomból. Emlékszem, ott, a bejárati lépcsőn annyira fellélegeztem, hogy elgyönyörködtem a madarak csivitelésében és a nap melengető sugaraiban. A dolog több mint egy évig tartott. Semmi befolyásom nem volt ezekre az ájulásokra. Szégyelltem magam miattuk, és megijesztett, mit művelt velem a testem: hideg verejtékben fürödtem, csengett a fülem, és minden egyes alkalommal elkerülhetetlenül körém záródott a sötétség. (Azóta is nyomasztóan hatnak rám a templombelsők.) Kiütöttek és eszméletlenségbe taszítottak a velem szemben támasztott tűrhetetlen és vitatható követelések.

Nem egy nőt kergettek eszméletlenségbe kultúránk ellentmondásos kikötései. A mai nők azonban szerte a világon kezdenek ráeszmélni, mit követtek el ellenük. A kigyógyulás a kismedencei fájdalomból, PMS-ből és a krónikus fáradtság szindrómából szinte mindig felgyorsul, amikor rájövünk, hogy nem vagyunk egyedül szenvedéseinkkel, amelyek egy minket csöppet sem segítő kultúrában lelik magyarázatukat. Egészségünk visszanyeréséhez nevükön kell neveznünk tapasztalatainkat, legyenek bármilyen fájdalmasak. Ezek után azt is meg kell tanulnunk, hogy életünk hajtóereje önmagunkban lakozik, függetlenül a múltunktól. Csak ezek után számíthatunk arra, hogy kiteljesedjünk, egészségkárosító hiedelmeink ellenére, melyeket szüleink és kultúránk hagyományoztak ránk.

Noha rendkívül hasznos, ha egy minket kezelő orvos vagy egészségügyi szakember elismeri a test-elme kapcsolat jelentőségét, ennél is fontosabb, hogy mi magunk felismerjük, testünk és tünetei szervesen hozzátartoznak belső vezérlésünkhöz; üzennek nekünk. Kivétel nélkül mindig. Fel kell mérnünk, miként tartják fenn önnön hiedelmeink és viselkedésünk az egészségügyi ellátás azon elemeit, amelyek csak ártanak egészségünknek. Csak ha ez sikerül, akkor remélhetjük, hogy megszűnik a hivatalos orvoslástól való függőségünk. Amennyiben továbbra is azt gondoljuk, hogy betegségeink és azok tünetei – úgymint az endometriózis, a miómák és a PMS – mindössze „orvosi” problémák, és nem függnek össze életünk egyéb vonatkozásaival, tevőlegesen is hozzájárulunk az egészségügytől való függő viszony tartósításához.

Ellenben, ha megtanulunk ráhangolódni testünk mondandójára, megalapozottabb döntéseket hozhatunk az orvosi vizsgálatokról és a technikai vívmányok alkalmazásáról, ami gyümölcsözőbb viszonyra vezet egészségünk felkent őreivel. Kezdjünk el ugyanúgy megbízni önmagunkban és tapasztalatainkban, mint a laborleletekben. Egyik páciensem, aki rendszertelenül menstruált, azt találta, hogy akkor jön meg a havivérzése, amikor éppen „szerelmes”. Rájött tehát, hogy nincs szüksége sok hormonvizsgálatra, amikor hónapokra kimarad a menzesze. Ehelyett azzal kezdett foglalkozni, mit jelentenek időszakos vérzései, és miféle érzelmek társulnak hozzájuk.

2. TÁBLÁZAT

A SZERVEZET MINT FOLYAMAT KONTRA
A HIVATALOS ORVOSLÁS VILÁGKÉPE

Amikor orvos és betege elismerik egymás tudását és nem tudását, háttérben az örök ismeretlennel, igazi együttműködés jöhet létre kettejük között, ami mindkét félnek örömet okoz.

E könyv lapjait forgatva tartsuk észben, hogy mindünknek van választási lehetőségünk, ahogy belső kalauzunk és spirituális segítségünk is, amely optimális egészséghez és beteljesedéshez segíthet minket. Test és elme széthasadásából csak úgy gyógyulhatunk ki, ha megtanulunk belsőnkből táplálkozni, mindezt egy olyan kultúrában, amely jobbára tagadja ezt a létezésmódot. Testünk a maga tüneteivel leghívebb szövetségesünk ebben a vállalkozásban, mivel semmi nem hívja fel olyan gyorsan a figyelmet, mint az előbbiek. A test soha nem hazudik. Tévedhetetlen mérőműszer, amely pontosan jelzi, milyen jól vagyunk jelenleg, és törődünk-e kellőképpen magunkkal.

Az egészségünk érdekében elég bátornak kell lennünk ahhoz, hogy ráhagyatkozzunk testünk női bölcsességére, és követni merjük szívünk vágyait. Semmi nem lelkesítőbb, mint annak tudata, hogy testünk és érzelmeink nyílegyenesen megmutatják, merre vesz irányt a sorsunk.

2.

Női intelligencia
és a gyógyulás új útjai

A végén az derül ki, hogy az agy elválaszthatatlan a test egészétől. Tudatunk nem csupán a koponyánkon belül lakozik. Arról sincs szó, hogy elménk uralja a testünket. Tekintetbe véve, hogy a DNS vezényli le a peptidek táncát, a test voltaképpen az elme külső manifesztációja.

Candace Pert PhD

Atest és elme szorosan összekapcsolódik az immun- és az endokrinrendszer, a központi idegrendszer, valamint a kötőszöveti hálózat közvetítésével. A jelenkori test-elme kutatások igazolják, aminek eleink orvoslása már tudatában volt: a test, az elme, az érzelmi világ és a lélek egységes egészet alkot. Nincs olyan betegség, ami ne lenne egyszerre mentális, érzelmi, lelki és fizikai eredetű. Az elme nyelvét gondolatok alkotják, a testét érzelmek, a lélekét az ösztönző erő. Mindhárom nyelvet folyékonyan kell beszélnünk, ha kicsattanó egészséget kívánunk magunknak.

Erőterek és energetikai rendszerek
Az ember energia, és energia is tartja fenn. Testünk nem egyszer s mindenkorra lerögzített struktúra, hanem dinamikus erőterek és rezgések folyton változó terepe. Bruce Lipton, PhD, sejtbiológus, a Tudat: a belső teremtő (Édesvíz, 2010, eredeti cím: The Biology of Belief) szerzője írja: amennyiben ténylegesen megértjük, miféle hatással vannak a gondolatok, az érzelmek és az energia a testünkre, „nem huzakodunk többé öröklés és környezet{1} elsőbbségén, mivel rájövünk, hogy a végsőkig tudatos elme mindkettőnél előbbre való. Meggyőződésem, hogy olyan hatalmas paradigmaváltás előtt állunk, mint amikor az emberiség rájött, hogy Földünk nem lapos, hanem gömbölyű”. A szerző minden szavával egyetértek.

Testünk valójában hologram, amelynek minden részlete az egészről tartalmaz információt. Vegyük példának okáért a valamennyi izmot, ideget és szervet körülvevő izompólyát, a fasciát. Ez a kötőszövetes állomány folyékony kristálymátrixként funkcionál, s így erősen befolyásolja hidratáltságunk. Ezek szerint a talpunkon lévő fascia mind mechanikusan, mind a közös elektromagnetikus erőtér révén (mivel a kristályok közismerten kitűnő vezetők és energiatovábbítók) összeköttetésben áll úgy az agyburkokkal, mint talpunk és fejünk között az összes kötőszövettel. A kötőszövetes állomány (továbbá a csontok és a fogazat) kristálytulajdonságainak köszönhető, hogy az új energia és információ az egész testet bejárja. (Feltételezzük, hogy e mechanizmus szerint működnek az ősi kínai orvoslás akupunktúrában is felhasznált meridiánjai.) Ezért minden, amit a talpunk megtapasztal, agyunkra is hatással van. (Dr. Helene Langevin, a National Center for Complementary and Integrative Health jelenlegi igazgatója izgalmas kutatásokról számolt be, melyeket még a Vermonti Orvosi Egyetemen folytatott. Az integrineknek nevezett fehérjéket vizsgálta, amelyek a sejthártya révén összekötik a sejtek belső és külső világát. E lenyűgöző kapcsolatról bővebben lásd a 18. fejezetet.)

A kutatások azt is kimutatták, hogy a vérerek belső falában mindenütt nitrogén-monoxid termelődik testmozgás, szex, meditáció, valamint vidám, reményteli gondolatok hatására. A nitrogén-monoxid (nem tévesztendő össze a nevetőgáznak nevezett dinitrogén-oxiddal) nem csupán a vérkeringést élénkíti azon nyomban, de über-neurotranszmitterként is funkcionál, azaz kiegyensúlyozza más ingerületátvivő anyagok, például a dopamin és a szerotonin hatását. A magam részéről kezdem azt hinni, hogy a nitrogén-monoxid az ősi kultúrák által feltételezett életerő, a csi (ki) és a prána fizikai megfelelője. A kvantumfizika szerint szubatomi szinten az anyag és az energia (azaz a tudat) felcserélhetők. A legtalálóbb meghatározás erre, hogy az anyag a tudat legsűrűbb megnyilvánulási formája, míg a tudat a legfinomabb anyag. Testünk tehát maga is spirituális energia. Hétköznapi gondolataink ebbe az energiaáramba kapcsolódnak, s bizonyítottan kihatnak anyagi testünkre. Gondolatainkat és érzelmeinket seregnyi biokémiai változás kíséri szervezetünkben, miközben elektromos erőteret hoznak létre körülöttünk (csakúgy, mint valamennyi sejtünk körül). Ez vonz aztán minket a velünk hasonló rezgésszámú létezőkhöz. E jelenséget a vonzás törvénye írja le, ami a mindenség legátfogóbb törvényszerűsége. A hasonló a hasonlót vonzza. Rezgéseink vonzzák egymást. Egyszerűbben fogalmazva: zsák a foltját megtalálja.

A lelki és érzelmi állapotok jelentős mértékben hatással vannak egészségünkre, mivel érzelmeinket és gondolatainkat mindig biokémiai változások kísérik. E reakciókat a sejthártya – úgy is mondhatnám, a sejt agya – közvetíti. A test-elme kontinuum csak úgy érthető meg, ha folyton változó erőtérként tekintünk önmagunkra, amely kölcsönhatásban áll az őt körülvevő energiával. Nem a bőrünknél érünk véget. Mindezzel egybecseng a néhai Maszaru Emoto japán kutató munkássága, aki úttörő felfedezéseket tett a víz kristályos tulajdonságaival kapcsolatban. Könyvében (A víz titokzatos élete, Édesvíz, 2008, eredeti cím: The Hidden Messages in Water), valamint a Mi a csudát tudunk a világról? című filmben Emoto bemutatta, hogyan hatnak különböző érzelmek a fagyott vízkristályokra. A vak is láthatta, hogy a szeretetteljes megbecsülés mellett lesznek ezek a legtökéletesebbek. Testünk 60-70%-a víz, Emoto kutatásai ezért rendkívül fontos tanulságokat hordoznak egészségünkről. Ahogyan gondolkodunk, beszélünk, véleményt alkotunk magunkról, az nyomot hagy sejtjeinkben, amely nemcsak ránk, de körülöttünk mindenre és mindenkire kihatással van.

Habár látni nem látjuk ezt a test-elmét alkotó és lényünket fenntartó rezgő energiát, mindenképpen éltető elemünk. Az az életerő ez, ami szívünket és tüdőnket ritmikusan kitágítja és összehúzza, még álmunkban is. Bárki, aki végignézett már egy haldoklást, tudja, hogy a halál beálltával megváltozik valami. Noha földi porhüvelye még jelen van, az a valaki, akit ismertünk, már nincs ott. Az őt éltető erő eltávozott.

Az erőterek kölcsönhatásba lépnek egymással, úgy bennünk magunkban, mint két ember, vagy az egyén és a világ egésze között. Ezek a bizonyítottan fellépő kölcsönhatások sarkalatos szerepet játszanak az egy életen át történő fejlődésünkben és egészségünk megőrzésében. A Miami Egyetemen koraszülötteket vizsgálva a kísérletvezetők azt találták, hogy azok a kicsinyek, akiket simogattak, 49%-kal hamarabb érték el a normál testsúlyt, mint akik nem részesültek simogatásban. (Mindkét csoportot ugyanúgy etették.) A simogatott kisbabák magasabbak lettek, fejük is nagyobbra nőtt, és kevesebb neurológiai panaszuk volt nyolc hónapos korukban, mint a kontrollcsoportban lévőknek. Azok a kisbabák, akiket nem simogatnak és babusgatnak, akkor is, ha megfelelően etetik és gondozzák őket, gyakrabban lesznek „hirtelen csecsemőhalál” áldozatai.

Még az általában véletlennek tartott balesetekről is több kutatás mutatta ki, hogy összefüggenek az „áldozatok” lelkiállapotával. Ugyancsak kísérletek bizonyították, hogy a balesethajlam visszavezethető különböző személyiségjegyekre és érzelmekre, amilyen az indulatosság, haragtartás, agresszivitás, ki nem elégített függőségi igény, depresszió, letargia, magányérzet és feldolgozatlan gyász. A mások iránti harag például gyakran torkollik önbüntetésbe. Leonard Evans, a Science Serving Society egyesület elnöke Traffic Safety című könyvében (Science Serving Society, 2004) kiterjedt vizsgálatokról számol be az autóbalesetek okait illetően. Ilyenek a biztonsági előírások betartása és az útviszonyok stb. Kimutatta többek közt, hogy nagyobb balesetveszélynek vannak kitéve a kevésbé érett, nem annyira intellektuális beállítottságú alkatok, akik rendszerint érzelmileg is kiegyensúlyozatlanok, boldogtalanok, antiszociálisak, indulatosak, nyíltan ellenségesek és kötekedők.

Az előbbiekhez csekély önbizalom, a törekvések hiánya és boldogtalan gyermekkor is társulhat. A rezgések szempontjából elmondhatjuk, hogy bizonyos személyek vibrációs mezeje kölcsönhatásba lép környezetével, s ez növeli meg a balesetek gyakoriságát.

Látható, hogy az emberi interakciók mélyrehatóan befolyásolják az egészséget. Ez a hatás egyaránt lehet pozitív és negatív az interakcióban részt vevő illető(k) idegállapotától függően. Ha fokonként rájövünk, hogy rezgő energiamezők vagyunk, és meg tudjuk másítani önnön tapasztalataink minőségét, ezzel velünk született öngyógyító képességeink is felébrednek, és napról napra újrateremtjük egészségünket.

Szervezetünket gondolataink és vélekedéseink szervezik egésszé. Minden gondolatunkat érzelmek kísérik, és az összes érzelem biokémiai reakciót indít el testünkben. A tudatunkban megrekedt gondolatok hiedelmekké szilárdulnak. Ezek a hiedelmek irányítják viselkedésünket. Nem egy hiedelmünket szüleinktől és nevelőinktől kaptuk. Dr. Leonard Sagan járványügyi szakember azzal tetézi az előbbi megfigyelést, hogy a társadalmi státusz, képzettség, életrevalóság, valamint a család és a szűkebb közösség összetartása határozza meg leginkább a várható élettartamunkat. A járványügyi adatok áttekintése világossá teszi, hogy egészségünket elsősorban nem az immunizációnak, diétának, elegendő ivóvíznek vagy az antibiotikumoknak köszönhetjük. Valójában a század folyamán, még jóval az utóbbiak, így a penicillin bevezetése előtt drámaian lecsökkent a fertőzés okozta halálozások számaránya. A remény, önbecsülés és iskolázottság a legfontosabb tényezők az egészségmegőrzésben, függetlenül attól, honnan jöttünk, vagy milyen volt régebben az egészségi állapotunk. Erre ugyanis valamennyi érzelem hatással van. Jeanne Achterberg PhD rámutatott, hogy egy rákos betegség várható lefolyása jobban megítélhető lélektani tényezőkből, amilyen többek közt a remény, mint az egészségügyi mérésekből. Egy, a New England Journal of Medicine hasábjain 2012-ben közreadott meglepő felmérés hatmillió svéd felnőtt adatait vizsgálva arra jutott, hogy a rákkal diagnosztizált betegek 5,6-szor nagyobb valószínűséggel haltak meg szív- és keringési rendellenességekben a diagnózis kézhezvételét követő egy héten belül, mint azok, akik nem kaptak ilyen diagnózist. Halálukat a rossz hír kiváltotta stressz okozta.

Egy, a nehéz gyermekkorral foglalkozó, 1998-ban kezdődő kiterjedt vizsgálatsorozat (Adverse Childhood Experiences, ACE) kimutatta, milyen drámai következményekkel jár felnőttkorban a korai bántalmazás és a működésképtelen család. Kétség nélkül bebizonyosodott, mennyit árt az egészségnek értéktelenségünk tudata és a szeretetlenség. A kutatásokra eredetileg a San Diegó-i Kaiser Permanente megelőző orvoslás osztályán az 1980-as évek közepén elindított elhízásprogram eredményei ösztönöztek. Rendkívül magas volt a lemorzsolódás aránya, és meglepő módon azok, akik feladták a programot, hatékonyak voltak a fogyásban. A közel 200 lemorzsolódott kísérleti személy alapos kikérdezése feltárta, hogy a gyermekkori bántalmazás feltűnően gyakori volt ebben a körben, és ezt követően kezdett kialakulni a túlsúly a betegeknél. Nem egy páciens nyíltan beszélt erről. Nem a túlsúly volt az ő problémájuk, ez voltaképpen védekezés volt számukra a lelki sebekkel szemben, amelyekről mélyen hallgattak eddig. Egy nő például, aki egy évvel a megerőszakolása után negyvennyolc kilót hízott, ezt mondta: „A túlsúlyosokat mindenki levegőnek nézi. Nekem pedig pontosan erre van szükségem.”

Az ACE-vizsgálatok rámutattak, hogy a nehéz gyermekkor kihatásai jóval elterjedtebbek, mint ahogy elismerik, és számon tartják. Az ACE-programban részt vevő 17 000 középosztálybeli, középkorú megkérdezett kísérleti alany valamivel több mint felének a szülei alkoholisták, depressziósak vagy elmebetegek voltak, s ők maguk szexuális, fizikai vagy érzelmi bántalmazást szenvedtek el. Mindehhez a gyógyszerre fordított kiadások növekedése, az orvosi vizitek, a sürgősségi és kórházi ellátás gyakorisága, valamint a korai halál valószínűsége társult. Egy újabb hosszú távú hollandiai kutatássorozat nyomán kiderült, hogy a kora gyermekkori stressz (ötéves korig) felgyorsítja az agy érését kamaszkorban. A gyorsabb érés hatékony túlélési reakció lehet, az csak a baj, hogy gátolja az agy egészséges alkalmazkodását az aktuális feltételekhez. Ugyanebben a vizsgálatsorozatban azoknál viszont, akik később, 14–17 éves korukban voltak kitéve kifejezett stresszhatásnak, lelassult az agy serdülőkori érése, és ezzel együtt megnőtt az antiszociális személyiségjegyek kialakulásának kockázata. Noha az agyra gyakorolt hatás a stressz időpontjától függően eltérőnek mutatkozott, mindkét korcsoportban aggasztóan egészségtelennek tekinthető.

Dr. Vincent Felitti, ACE-kutató így ír erről: „Vizsgálataink hosszú távú következtetéseinek sorában a megelőzés szempontjai a legrémisztőbbek. Magának az anyagnak a természete is dermesztő. Miért akarná bárki odahagyni a szervi bajok kezelésének biztonságos terepét e fenyegető kétesség kedvéért, aminek megoldására egyikünk sincs kiképezve?”

Tudom, miről beszél dr. Felitti. Mindig is sokkal egyszerűbb volt mind az orvosnak, mind a betegnek semmibe venni a tényleges helyzetet, csakhogy sokkal eredményesebb és célravezetőbb a lényegre térni. Végtére is testünk soha nem hazudik, és mindig megpróbálja közölni velünk az igazságot. Ezért én középutas megoldást javaslok. Ne adjuk fel a tüneti kezelést, mert ez is hidat képez az egészség felé. Ugyanakkor meg kell értenünk, hogy csak akkor gyógyulhatunk meg a szó szoros értelmében, csak úgy adhatjuk meg sejtjeinknek az erre serkentő „éltető” üzenetet, ha felülvizsgáljuk, és a kor követelményeihez igazítjuk nézeteinket és viselkedésünket. Többek közt kiadjuk magunkból eltemetett érzelmeinket. Múltunk nem a végzetünk. Hatalmunkban áll megváltozni itt és most. Erre a belső erőre úgy teszünk szert, ha méltónak ítéljük magunkat a szeretetre, és mi magunk is merünk érezni; ha önvizsgálatot tartunk, és felemelő, gyógyító gondolatok mellett tesszük le a garast.

Egyik betegem mondta egyszer: „Ma, a rendelőjébe tartva rájöttem valamire. Kis koromban egyedül a betegségeimmel tudtam elérni, hogy az anyám rám figyeljen. Ezért számtalanszor csontom törtem, aztán rákos lettem, és most itt ez az abnormális Pap-teszt. Idejövet jöttem rá, nem muszáj többé ezért betegnek lennem!” Még hozzátette, hogy amikor ezt gondolta, még a kocsijában ült. A nap áttört a felhők mögül, ragyogásával növelve e pillanat jelentőségét.

Értsük meg, mi az a testelme
A testelme tudománya, azaz a pszichoneuro-immunológia (PNI) segít megérteni, hogyan hatnak testünkre életkörülményeink. A PNI és a vele összefüggő kutatások bebizonyították, hogy a szervezeten belüli hormonális és neurológiai változások, valamint a testünkben keletkező és az azt körülvevő finom elektromágneses mező alapvető kapcsolatot teremtenek a lelkinek és érzelminek titulált kulturális sebek, valamint a nőgyógyászati és egyéb női megbetegedések között.

Sok nő, akinek fizikai bántalmazásban volt része, elkülöníti magát testétől. Akadnak, akik csak nyaktól felfelé vesznek tudomást önmagukról. Egyik betegem, akit folyamatos pecsételő vérzéssel kezeltem, így beszélt erről: „Nem akarok semmire gondolni, ami a derekam alatt van. Utálom ezt a testrészemet! Azt kívánom, bárcsak eltűnne!” Fontos felismerés volt ez számára, amire szüksége volt, hogy elinduljon a gyógyulás útján. Egyik kollégám néha felkéri a betegeit, hogy rajzolják le magukat. Volt olyan páciense, adta hírül, aki krónikus kismedencei fájdalomtól szenvedett, és kizárólag deréktól felfelé rajzolta le magát. Kollégám elmagyarázta a nőnek, könnyen megeshet, hogy medencéje ezzel próbálja felhívni magára a figyelmet.

A test-elme kapcsolat tudománya nem csupán arra ad magyarázatot, miként váltanak ki fizikai panaszokat a lelki-érzelmi sebek, de a belőlük való kigyógyulást is elősegíti. Minden distressz – csakúgy, mint a belőle való kilábalás – egyszerre zajlik testi, lelki, érzelmi és mentális síkon.

A tudósok egészen mostanáig úgy hitték, hogy az információ idegrostról idegrostra terjed, akár egy elektromos huzalon. A közelmúltban azonban kiderült, hogy szerveink közvetlen kapcsolatban állnak az aggyal, és fordítva. Gondolataink és érzelmeink kiváltják a neuropeptideknek nevezett ingerületátvivő vegyületek termelődését. Régebben úgy hittük, hogy a belső elválasztású mirigyek, az immun-, valamint az idegsejtek választják ki ezeket. Ma már tudjuk, hogy például a vese- és a bélsejtek is rendelkeznek receptorokkal az agyi kemikáliák fogadására. Ugyanez a helyzet a vér alakos elemeivel és az immunsejtekkel. Ez a rendszer felelős többek közt az érzelmek testünkre gyakorolt hatásáért.

De nemcsak szerveink sejtjeinek receptoraihoz illeszkedhetnek neurotranszmitterek, hanem a szervek és immunrendszerünk is előállítják ugyanezeket az anyagokat. Más szóval egész testünk „érez” és „gondolkodik”. Bebizonyosodott például, hogy zsigereink több ingerületátvivőt termelnek, mint az agy. A fehérvérsejtekben ráadásul a morfiumhoz hasonló fájdalomcsillapító is keletkezik, s felületükre szintén rá tudnak simulni az általuk szekretált kemikáliák. Eszerint a test-elme kapcsolat önmagában is elég a fájdalom elmulasztásához, nem is lenne szükségünk gyógyszerekre.

Dr. Herbert Benson, a bostoni Massachusetts Kórház Test-Elme Intézetének munkatársa úgy véli, hogy a nitrogén-monoxid felelős a placebohatásért. Amikor a beteg reménykedve és a hatást várva vesz be egy gyógyszert, ez a gáz termelődik a szervezetében. Magasabb koncentrációban jó hatással van az egészségre, akkor is, ha maga a gyógyszer nem tartalmaz semmiféle hatóanyagot. A nitrogén-oxid áldásai azon nyomban érzékelhetők. A vérnyomást is lecsökkentheti. Benson felveti továbbá, hogy az agyba került nitrogén-oxid mély spirituális élményekhez vezető sóvárgást ébreszt.

Minden arra utal, hogy a nitrogén-oxid mélyreható változásokat idéz elő a méhben, a petefészekben és az emlőben is. Ugyanez áll a gondolatok és az érzelmek nyomán létrejött összes többi idegi vegyületekre, egyebek közt a hormonokra. A petefészek és a mellékvese a hormontermelés legfőbb központjai. Ezek ketten telis-tele vannak receptorokkal, amelyek az agy, az immunrendszer és a többi szerv híradásait fogadni tudják. Könnyű ezek után megérteni, hogy amikor elcsüggedünk, női szerveink velünk együtt „szomorkodnak”, ami lerontja működésüket. Ha pedig boldogok vagyunk, ugyanezek a szervek is „felvillanyozódnak”.

Gondolataink, érzelmeink és agyunk tehát közvetlen összeköttetésben állnak belső elválasztású mirigyeinkkel, immun- és idegrendszerünkkel, voltaképpen az összes szervünkkel.

Az említett szervrendszerek ugyanis – hiába tanulmányozzuk és emlegetjük külön – egységes egészet alkotnak. Hiszen ha a méh, a petefészek, a fehérvérsejtek és a szív ugyanazokat a vegyületeket állítják elő, mint a gondolkodó agy, felmerül a kérdés, hol lakozik az elme testünkben? A válasz erre, hogy mindenütt és azon is túl. Tény és való, kiterjedt kutatások, mi több, imák szólnak amellett, hogy elménknek nincs külön lakása, sőt, távolról is befolyással van testünkre.

Elmefogalmunkat tehát mindenképpen bővítenünk kell. Eszerint az elme nincs az agyhoz és az intellektushoz kötve, ott található valamennyi sejtünkben. Minden gondolatnak, amit elgondolunk, megvan a maga biokémiai megfelelője. „Az elme a sejt közötti tér” – jelentette ki tömören és velősen egyik kollégám. Kérdés, hogy amikor elménknek az a része, amely a méhünk, szól hozzánk fájdalmakkal és túl sok vérzéssel, hajlandók vagyunk-e odafigyelni rá?

Amikor megkérdeztem egy harmincöt éves jogász páciensemet, aki hirtelen vérezni kezdett két menstruáció között, mi történt vele a közelmúltban, ideges lett:

– Azt hittem, orvosi a problémám – tiltakozott. Amin azt értette, hogy ne kutakodjak az életében. Nyájasan elmagyaráztam, hogy ugyanezt a kérdést tettem volna fel neki, amennyiben a lábát töri el. Minden tünet „fizikai”, mutattam rá. Betegem erre megenyhült kissé, és bevallotta az igazságot. A közelmúltban félrelépett, amiért bűntudatot érzett, ráadásul meg is ijedt, nem szerzett-e valamilyen nemi betegséget. Rendszertelen vérzése röviddel a viszony kezdete után jelentkezett. Történetét hallva jobban oda tudtam figyelni rá és a kezelésére, ő pedig megtanulta, hogy nem éri meg elkülönült részekre darabolnia magát.

Egy másik betegem felkeresett egy biofeedback terapeutát, mivel krónikus izommerevsége miatt fájlalta a vállát. Miközben azt tanulta, hogyan ernyessze el a vállizmait, észrevette, hogy ezek az átlagnál is jobban megfeszülnek bizonyos gondolatai hatására. Például amikor arra emlékezett, hogyan tángálták el gyerekkorában. Másik hasonló gondolata férje betegsége volt, és az, milyen következményei lesznek ennek ránézve. Ellenben, amikor élete pozitív vonatkozásaira gondolt, enyhült izmai merevsége. Megtanulta ebből, hogy félelmei és hiedelmei kódolva vannak testében. A biofeedback megértette vele, hogy izomszövete is gondolatokkal, érzelmekkel és emlékekkel rendelkezik, amelyek hozzájárulnak teste bölcsességéhez.

A testünket átjáró lélek és elme jóval hatalmasabb, mint amit értelmünkkel fel bírunk fogni. Belső kalauzunk először érzelmeink és e testi bölcsesség, nem pedig intellektuális megértés révén mutat utat. Amikor csupán az utóbbival kutatunk belső kalauzunk után, mintha bizony rajtunk kívül és legmélyebb tudásunktól függetlenül létezne, el fogunk akadni a keresésben, és belső hangunk a szó szoros értelmében elnémul. Az intellektus akkor ténykedik ideálisan, ha intuíciónk, szívünk, belső kalauzunk, lelkünk, Isten, avagy egy magasabb rendű entitás szolgálatában teszi (mindegy, milyen meghatározást választunk az életet fenntartó spirituális energia meghatározására). Minekutána felismertük, hogy többek vagyunk intellektusunknál, s ráhagyatkozhatunk az Egyetemes Elme iránymutatására, elindulhatunk a belső gyógyulás útján. Ahogy William James mondta egykor: „Az erő, amely képes megmozgatni a világot, a tudatalattiban van.”

Társszerzői vagyunk egymás biológiájának

Mario Martinez, PsyD, a The Mind Body Code (Sounds True, 2014) című könyv szerzője, a Biocognitive Science Institute alapítója még egy lépéssel tovább viszi a test-elme kapcsolatot. Rámutat, hogy valamennyien mélységesen befolyásoljuk egymás biológiáját. Ha valakivel tisztelettel és megbecsüléssel bánnak, annak biológiája is megfelelően működik. Ellenben, ha mások nem tartják elfogadhatónak életkorunkat, faji hovatartozásunkat vagy szexuális irányultságunkat, feltehetően kigúnyolnak bennünket, vagy erőszakoskodnak velünk, mintha bizony születésünktől fogva valami hibádzana bennünk.

Mi, emberek falkagénekkel rendelkezünk. Szükségünk van környezetünk támogatására ahhoz, hogy immunrendszerünk egészéges maradjon (bővebben erről később). Ezt a támogatást családunk, munkatársaink és a szakmánk – vagyis a törzsünk – nyújtja nekünk. Márpedig a törzs akkor fogad be, ha eleget teszünk bizonyos kényszerítő erejű viselkedésbeli előírásoknak, amelyeket magunkba építünk.

A 14. században némely csoportok cölöpkerítés védelmébe húzódtak. Aki kilépett a szabadba, azt a törzse nem védte tovább. Noha a cölöpöknek mára búcsút mondtunk, továbbra is be kell tartanunk a törzs hallgatólagos viselkedési szabályait és szabványos nézeteit. Ahhoz, hogy befogadjanak és megóvjanak bennünket, hogy biztonságban érezhessük magunkat, át kell itatnunk magunkat ezekkel az elvárásokkal. Jó példa erre a hivatalos orvoslás nem egy „törzse”, az ilyen-olyan társaságok a maguk irányelveivel: az American Heart Association vagy az American College of Obstetricians and Gynecologists, azaz a szívspecialisták vagy a szülész-nőgyógyászok egyletei. Ezekre az iránymutatásokra nyomasztóan nagy hatással vannak az anyagi érdekek, többek közt a gyógyszeriparéi. Ha egy orvos meg meri kérdőjelezni ezt a megközelítést, mondván, hogy egészségesebb gyógymódok is vannak a tablettáknál és a műtéteknél, nagyon gyakran megfizeti az árát. Ugyanez áll azon nők millióira, akiket évtizedek óta molesztálnak a munkahelyükön, mégsem mernek tiltakozni, nehogy a nagy hatalmú góré megbüntesse őket ezért.

Dr. Martinez rámutat, hogy a törzsek világszerte három archetipikus bántással igyekeznek megfegyelmezni tagjaikat, jelesül megszégyenítéssel, kiközösítéssel és árulással. Mindhárom bántást gyulladáskeltő anyagok felhalmozódása követi a szervezetben. Közéjük tartozik az interleukin-6 (IL-6), amely idővel a sejtek gyulladásához, minden krónikus degeneratív betegség ősokához vezet. Mivel egészségünk és jó közérzetünk megőrzéséhez mindannyiunknak szükségünk van biztonságtudatra és az odatartozás érzésére, nem meglepő, hogy e sebeket beszerezve megrekedünk egy, a kívánatosnál sokkal rosszabb állapotban.

A családunk és kultúránk által ránk testált világkép nemritkán porba döngöli saját belső bölcsességünket. Teszem azt, folyton azt halljuk, hogy a női kiteljesedéshez az összes nőnek szülnie kell, vagy hogy a nagyfiúk nem sírnak. Lelkünk parancsszava, azaz belső bölcsességünk, egyensúlyra törekvésünk így nemritkán meghátrál a kulturális megkötésekkel szemben. Egészen addig, míg egy betegség, sérülés vagy életkori változás, amilyen a menopauza, fel nem ébreszt minket a kultúra és a család által ránk kényszerített révületből.

A hiedelmek és a viselkedés úgy öröklődnek nemzedékről nemzedékre, mint a szem színe vagy a bőr árnyalata. Valamennyi törzs – legyenek egy szakmáé, családé, vallásé vagy társadalmi rétegé – mélységesen befolyásolja mindkettőt. Aki meg meri kérdőjelezni elveiket, legalább egyet kikap a három archetipikus bántásból. Mind a három árt az immunrendszernek, amíg másutt támogatásra nem talál az ember. Mondjuk, ebben a könyvben.

Női intelligencia: megtestesült gondolatok
A nők (és sok férfi) egyszerre folyamodnak testük egészéhez és az agyukhoz. Részben azért, mert mindkét agyféltekét használják, részben pedig mert kapcsolatteremtéskor könnyen mozgósítják a testükben tárolt információt.

Az iskolában arra tanítottak, hogy ne bízzak saját gondolkodásomban, mert mindig ellentmondott az oktatási rendszerben ránk lőcsölt fekete-fehér világképnek. A több választást kínáló tesztkérdéseknél majdnem az összes választ elfogadhatónak találtam, hiszen átfogó nézőpontból, feltételezve, hogy minden összefügg mindennel, azok is voltak. Tanáraim rosszallóan fogadták ezt a hozzáállást. „Túl sokat látsz bele a vizsgakérdésekbe, holott a helyes válasz kézenfekvő” – róttak meg. Nekem nem tűntek annak. Mostanság, miután megtanultam megbecsülni gondolataim, érzelmeim és testem bensőséges viszonyrendszerét, kezdem visszakövetelni intelligenciám megbecsülését. Ijesztő látni, hány értelmes nő hiszi butának magát, mivel alábecsülik értelmi képességeit. Linda Metcalf PhD szerint „A nők azt képzelik, hogy intelligenciájukat a férfiak ültették a fejükbe”.

Sok nőtársamhoz hasonlóan én is multifunkciósan, spirálisan, mindkét agyféltekémet és testem egészét mozgósítva gondolkodom és beszélek. Jean Houston, PhD, antropológus és látomásos író a következőképpen jellemzi a multifunkciós gondolkodás evolúcióját: „Századokon keresztül a nők úgy álltak barlangjukban, hogy egyik kezükkel a levest kavargatták, s kicsinyüket a csípőjükön ringatva másik lábfejükkel a gyapjas mamutot rúgták arrébb a bejárattól.” Úgy formálódtunk, hogy egyszerre több tevékenységre tudunk figyelni, ahogy velünk született az a képesség is, hogy megértsük, mi a haszna cselekedeteinknek nemcsak önmagunk, de a család és a törzs szempontjából is.

Logikus, hogy a megosztott figyelem annál a nemnél fejlődött ki, amelyik egy sor felelősséget vállalt fel, és a legkülönbözőbb igényeknek tett eleget.

A legtöbb nő corpus callosuma, azaz a két agyféltekét összekötő agyi régiója vastagabb, mint a férfiaké. Vagyis a női és a férfi agy másként van „huzalozva”. A férfiak zöme az esetek többségében bal agyféltekéjét használja, amikor gondolkodik, vagy másokkal közli gondolatait. Érvelésük rendszerint egyenes vonalú, megoldáscentrikus és célratörő. Alison Armstrong, a The Queen’s Code című munka szerzője (PAX Programs, 2013) úgy véli, hogy a férfiak vagy vadász üzemmódban ténykednek (azaz kizárólag a lényeggel törődnek), vagy harcosként (amikor is elrejtik érzéseiket, nehogy sebezhetővé váljanak). A nők ezzel szemben gyűjtögetők. Kapcsolatokat keresnek, tartozni akarnak valahová. Ezért is mozgósítanak több agyi területet a kommunikáció során, mint a férfiak többsége. Mint már említettem, egyszerre dolgoztatják meg mindkét agyféltekéjüket. Mivel a jobb oldali gazdagabb összeköttetésekkel rendelkezik a testtel, mint a bal, gondolkodás és beszéd alkalmával testi bölcsességükhöz is könnyebben hozzáférnek.

Ami nem jelenti azt, hogy a férfiakból örökletesen hiányzik az erre való képesség, csupán arról van szó, hogy a századok során az evolúció nem tartott rá igényt. A fehér ember az utóbbi 5000 évben úgy hitte, hogy a célratörő, bal agyféltekés gondolkodás magasabb rendű, míg a nők testhez kötöttebb gondolkodásmódja és beszéde kevésbé fejlett. Anne Moir PhD és David Jessel, a Brain Sex (Viking Penguin, 1989) társszerzői így írnak erről: „Úgy tűnik, a férfinemnek ami a szívén, az a száján, ezzel szemben a nők sokkal szélesebb skálán kommunikálnak. Mindent összevetve a bizonyítékok mozgalmasabb, kiterjedtebb információcserét feltételeznek a női agy esetében.” Balszerencsénkre, ahelyett, hogy tudatosan istápoltuk volna magunkban a testhez kötött gondolkodást, lévén ez velünk született erősségünk, azt tanultuk, hogy megtagadjuk és szégyelljük ezt a képességünket.

Deborah Tannen PhD-vel, a szociolingvisztika szakértőjével folytatott párbeszédében Robert Bly költő és mítoszkutató a következőt állítja: „A szavak az egyik agyi lebenyben raktározódnak el, az érzelmek egy másikban. A nők ezért sokkal fürgébben elegyítik e kettőt, mint a férfiak. Bizony, bizony, sztrádán süvítenek el mellettünk. Ehhez képest, mint Michael Meade megjegyezte, a férfiak göröngyös földutakon zötykölődnek. Áldjuk a sorsot, ha egyetlen szót is sikerül kinyögnünk.”

Gyakran hallottam a volt férjemtől: „Nem tudod rövidebbre fogni? Térj már a lényegre!” Tipikus férfi kommunikációs stílus az övé. Ha én gondolkodom és beszélek, arra használom a nyelvet, hogy visszaadjam mindazt a gazdagságot, ami lezajlik elmémben és testemben. Szeretek ráérősen elidőzni a finom nyelvi részleteknél. Nemritkán azután jövök rá, hogyan érzek a témával kapcsolatban, miután egy ideje beszélek. Gondolataim kifejezése testem és elmém teljes közreműködésével, majd pedig lejegyzésük, segít abban, hogy jobban megismerjem önmagamat.

Velem szemben volt férjem a lehető legtömörebben fogalmaz. Őket és a hozzá hasonló férfiakat a lényeg érdekli, a termék vagy a megoldás. Akinek nincs ilyenje, az meg se szólaljon. Miért is tenné? Legtöbb férfitársával egyetemben unalmasnak és hiábavalónak tartja az önkifejezés folyamatát. Dr. George Keller, holisztikus orvoslással foglalkozó kollégám frappáns meghatározása erről: „A férfiak az elemi részecskék nyelvét beszélik, a nők a hullámokét.”

A nők multifunkciós, testhez kötött gondolkodása az oka, hogy bevásárlólista nélkül is ragyogóan elboldogulnak, mi több, az üzletben is eszükbe juthat még ez-az, amit be kell szerezniük. Amikor a gyerekeim kicsik voltak, sokat voltam a műtőben, de műtét közben sem felejtettem el, hogy hazafelé vécépapírt és kenyeret kell vásárolnom. Férjem ezzel szemben képtelen volt egyszerre több feladatot észben tartani, és gyakran azt is elfelejtette, miért ment el a boltba.

Sok erőt ad a nőknek, és gyógyító hatású, ha megértik intelligenciájuk teljességét, és megbecsülik azt a sarkalatos szerepet, amelyet belső kalauzuk, intuíciójuk és érzelmeik szimfóniája játszik mindebben. Amikor tisztelni kezdjük ezt a tulajdonságunkat, észlelésünk is megváltozik. Így már bízvást ünnepelhetjük a férfi és női intelligencia közötti különbséget, anélkül, hogy a férfiakat vagy magunkat alacsonyabb rendűnek bélyegeznénk.

Hiedelmeink fizikaiak
A gondolatok fontos részét képezik testünk bölcsességének, mivel fejlődésünk során változtatni tudunk elménken (és gondolatainkon). Ezt a tényt boncolgatja Louise Hay döbbenetesen sikeres The New York Times-bestsellere, az Éld az életed (Édesvíz, 2019, eredeti cím: You Can Heal Your Life), amelyet magánkiadásban jelentetett meg hatvanévesen, s amely szerte a földgolyón milliókat segített hozzá a gyógyuláshoz. A könyv alapgondolata, hogy egy sokáig ismételgetett gondolat hiedelemmé válik, emez pedig biológiai faktummá. A hiedelmek rezgő erői képezik a fizikai alapját egyéni létünknek és egészségünknek. Voltaképpen magunk teremtjük meg önnön valóságunkat gondolatról gondolatra, érzelemről érzelemre. Aki egyszer felismeri az ebben rejlő erőt, ezzel a slusszkulcsot is kezébe kapja kocsija (élete) indításához. Avassuk testünket a magasabb frekvenciák játszóterévé ahelyett, hogy tétlenül várnánk, mikor romlik el már megint valami. Egyszerű, nem igaz? Csak éppen nem túl könnyű.

Amennyiben nem verekedjük át magunkat az önmagunkra káros, alacsony rezgésszámú gondolatokon és az őket kísérő érzéseken („Nem vagyok jó semmire”, „Soha nem leszek elég jó”), ártalmas gondolataink és elfojtott érzelmeink fizikai distresszhez vezetnek. Ennek oka pedig az a biokémiai hatás, amelyet az érzelmek endokrin- és immunrendszerünkre gyakorolnak. Az olyan kórképeket, mint a reumás láz, sclerosis multiplex, bizonyos pajzsmirigybetegségek és a lupus erythematosus összefoglalóan autoimmun megbetegedéseknek nevezzük, ami arra utal, hogy állítólag maga az immunrendszer támadja meg a szervezetet.

Anthony William gyógyító médium szerint ez egész egyszerűen nem igaz, mivel szervezetünk mindig a gyógyítás oldalán áll, s maga a gondolat, hogy az immunrendszer ellenünk fordulhat, bénító. Egyetértek vele, ennek ellenére azonban tagadhatatlan, hogy a fenti kórállapotok mindegyikének hátterében a sejtek gyulladása áll, függetlenül attól, mi váltja ki. A gyógyulás titka ezért lecserélni az összes gyulladást keltő gondolatot („Nem érek semmit”, „Engem nem lehet szeretni”) és viselkedést („Ne vedd el tőlem a boromat, muszáj ellazulnom”, „Nem érdemes megpróbálni sem. Nekem soha nincs szerencsém”) együttérzőbb, derűlátóbb vélekedésekre („Ejha! A vérem pH-ja mindig a normál tartományban van. Semmit nem kell tennem ennek érdekében. Fantasztikus a szervezetem!”, vagy „Gondoljátok el! Amikor alszom éjjel, a szívem tovább ver, és a légzésem sem áll le. És mindez magától történik! Olyan hálás vagyok ezért!”).

Hatalmas szakirodalma van a konkrét gondolatok és viselkedésformák, valamint a betegségek közötti összefüggéseknek. Íme, néhány példa. A depresszióhoz nem csupán önpusztító viselkedés, de legyengült immunrendszer is társul. Emellett a depresszió a szívbaj és a csontritkulás kockázatát is megnöveli. Nem egy autoimmun betegségben szenvedő nő egyúttal depressziós is. Kutatások bizonyítják, hogy a stressz és a magány előhívhatja a látens, inaktív herpeszvírus-fertőzést. Ugyanígy viselkedik az Epstein–Barr-vírus, a krónikus fáradtság szindróma és a fibromialgia kórokozója. William szerint ez a vírus a krónikus fáradtság tünetein túl a Hashimoto pajzsmirigygyulladásért is felel. Az érzelmi túlterhelés és az Epstein–Barr-fertőzés fellángolása közötti oki kapcsolat magyarázza, hogy noha a népesség több mint 90%-a átesett már rajta, és antitestekkel is rendelkezik, csak kevesen szenvednek a betegség tüneteitől. Ugyanez mondható el a gyomorfekélyről, amelyet a H. pylori baktérium okoz, vagy az élesztőérzékenységről. A fenti információ különösen fontos a nők számára, mivel az úgynevezett autoimmun kórképek 80%-ában mi szenvedünk. Még az endometriózis, rák, cukorbaj, epilepszia, korai menopauza, meddőség és krónikus hüvelygyulladás hátterében is a sejtek gyulladása áll.

Hogy miben hisz valaki, arra elsősorban az a kultúra hat, amelyben él. A közvélekedés tartja fenn a társadalmat, amelyben élünk. Jelenlegi viszonyaink között nem meglepő, hogy a nőket annyi stressz éri. Több tudományos kutatás szerint a kikerülhetetlen stressz legyengíti az immunrendszert. Az érzelmi sokkhatás nyomán endogén opiátok (morfiumhoz hasonló vegyületek) és a mellékvesében kortikoszteroidok termelődnek, amelyek megakadályozzák, hogy a fehérvérsejtek megvédjék a szervezetet a ráktól és a fertőzésektől. Egy 54 000 civil nőt vizsgáló friss felmérés szerint több mint háromszorosára nőtt a kockázata az autoimmun lupus kialakulásának azok körében, akik feltételezhetően poszttraumás stresszszindrómában szenvedtek, és kétszeresére azoknál, akiknek bármiféle traumában volt részük.

Azok, akiket letaglóz a reménytelenség vagy az elkeseredés, továbbá akik úgy érzik, hogy képtelenek csökkenteni az őket érő stresszhatásokat, magasabb kortikoszteroid-koncentrációval rendelkeznek, és gyengébb immunválaszt mutatnak fel, mint akiknek rugalmasabb a megküzdési stílusuk. Ezenfelül szervezetükben opioid hatóanyagok termelődnek (többek közt az enkefalin), amelyek a szó szoros értelmében elzsibbasztják a sejteket (stresszhatásra kialakuló analgézia). Krónikus behatásra az ilyen sejtek nem tudják felvenni a küzdelmet a rák és a baktériumok ellen.

Egy fiatal nőismerősöm külföldön, önkéntes munkával töltötte nyári vakációját. Az ország, amelyet felkeresett, akkor épült fel egy természeti katasztrófából, ami súlyos gazdasági helyzetbe sodorta, s a megbetegedések és a bűnesetek száma is megnőtt. E veszedelmes viszonyok kivédésére a fiatal nő fallal körülzárt telepen töltötte napjait. El sem mehetett onnan egyedül, csakis más társaságában. Röviddel érkezése után rájött, hogy korántsem tud annyit segíteni, mint eltervezte. Csalódottságában úgy érezte, csapdába esett. Magányos volt, és nem remélhette, hogy javíthat a helyzetén.

Alig néhány héttel megérkezése után súlyos hasmenést kapott, amelyből soha nem gyógyult ki igazán az emésztőapparátusa. Hazatérte után nehézségei tovább fokozódtak. Az újabb hasmenéses roham egy teljes hétig ágynak döntötte. Súlyos húgyúti gyulladás is gyötörte, mi több, ijesztő idegi tünetek is jelentkeztek. MRI-vizsgálattal keresztirányú myelitist állapítottak meg nála. E kóros állapotot az idegrostok védőburka, a myelinhüvely gyulladásos károsodása jellemzi a gerincvelő adott szakaszán. Több minden is előidézheti, különböző fertőzések és immunbetegségek. Mivel újabb gócokat nem mutattak ki a későbbi MRI-vizsgálatok, a neurológus orvos arra a következtetésre jutott, hogy a lány külföldön szerezte be a betegséget. Valamiért az immunrendszere túlreagált egy olyan fertőzést, amelyet máskülönben egykönnyen kivédett volna, ezért támadta meg a myelinburkot – vélte a neurológus. Az én szememben pofonegyszerű volt a magyarázat: ismerősöm hirtelen csapdában érezte magát, elszigeteltnek és kiszolgáltatottnak egy vadidegen helyen.

A legfontosabb, hogy hasonló esetekben megértsük: nem maga a stressz idézi elő az immunitásproblémákat, hanem annak tudata, hogy ez a stressz kivédhetetlen és leküzdhetetlen. Az észleléseken azonban mindig változtathatunk. Ez a nyitja a gyógyulásnak és az egészség megőrzésének.

Értsük meg, hogy hiedelmeink jóval mélyebben lesújthatnak bennünket, mint gondolataink. Nem hessegethetjük el pusztán akaraterővel, spirituális megerősítésekkel és álomtáblákkal (noha  mindezek a segítségünkre lehetnek). Nem egy ilyen hiedelmünk a tudatalatti foglya, ahonnan nem egykönnyen hozza felszínre az intellektus. Némelyiket maga az örökítőanyag adja tovább nemzedékről nemzedékre, amint Mark Wolynn is kimutatta csodálatos könyvében (Örökölt családminták – Félelmek, érzések és viselkedésminták, melyeket a tudtunkon kívül átvettünk, Édesvíz, 2017, eredeti cím: It Didn’t Start With You). A legtöbb ember nincs tudatában, mekkora kárt okozhatnak ártalmas hiedelmei, olyannyira, hogy végül egészségét is aláássák. Nem az intellektustól származnak, amely tudatos gondolkodásra képes, hanem a valamikor régen a sejtekbe temetett kártékony információból.

Jean, ez a kedves, fekete hajú grafikusnő konzultációra jelentkezett be hozzám. Aggasztotta, hogy negyvenöt évesen változóban van a menstruációs ciklusa: stabil 28 napos ciklusokról ingadozó 25-34 naposakra. Nem volt pecsételő vérzése két menstruáció között, sem egyéb tünete. Mindent tökéletesen normálisnak találtam nála, ő azonban azt hallotta egy orvostól, hogy a ciklus módosulásai rákot vonhatnak maguk után. Ez a nőgyógyász méhbiopsziát javasolt. Mivel a méhszáj túl szűk volt a biopsziás vizsgálathoz, tágítást és küretet tervezett számára mélyaltatásban. Jean ezután kérte ki a dologról a véleményemet. Valóban szűk volt a méhszája, ezért nem próbálkozhattam a rendelőmben biopsziával, de az ultrahangos vizsgálat egészséges méhnyálkahártyát jelzett.

Közöltem vele, hogy nem kell méhráktól tartania, és nem javaslom a tágításos küretet. Ha nagyon ragaszkodik hozzá, persze alávetheti magát ennek a kisműtétnek, aminek a magam részéről semmi szükségét nem látom. Hogy segítségére legyek a döntésben, megkérdeztem, milyen tapasztalatai voltak gyerekkorában a betegségekről, ez ugyanis mély benyomást gyakorol egy felnőtt nő pszichéjére.

– Egyke voltam – felelte. – Anyám folyvást betegeskedett, állandó bélpanaszok kínozták. Nekem kellett őt gondoznom. Talán ez az oka, hogy minden testi történésemben szörnyűséget gyanítok, ugyanúgy, ahogyan anyám annak idején.

– Tegyük fel, aláveti magát a küretnek – mondtam. – Megnyugszik ezek után, hogy nem rákos?

Nem igazán, hangzott a válasza, ugyanúgy aggódna tovább. Abban állapodtunk meg, hogy változtatnia kellene a testét és annak sérülékenységét illető hiedelemrendszerén, amely olyan mélyen beleivódott a lelkébe gyermekkorában.

Ehhez meg kell értenie, hogy intellektusa nem mindig tudja eloszlatni félelmeit, amelyek zömmel testébe és a tudatalattijába vették be magukat. Tudományosan elégtelen tehát, ha azzal nyugtatjuk meg őt (vagy a hasonló problémákkal küzdő nőket), hogy semmi baja, „mindezt csak a fejébe vette”, ugyanis aggodalmai eloszlanak teste egészében és minden egyes szervében.

Jean csak azután szabadulhat meg a rákra (vagy bármi másra) vonatkozó kényszeres félelmeitől, miután bejárta ugyanazt az utat, mint minden nő, aki gyógyulni kíván. E folyamat felvázolásához az Anonim Alkoholisták 12 lépéses kúrájából az első hármat hívtam segítségül. Mivel ez a 12 lépés spirituális igazságokon alapul, az összes életterületen alkalmazhatónak találtam, ahol én vagy betegeim tanácsra várnak.

Lássuk az első lépést: „Beismertük, hogy tehetetlenek vagyunk az alkohollal szemben, és életünk irányíthatatlanná vált.” Az „alkohol” szót akármivel behelyettesíthetjük, ami kényszerességünk és gyengeségünk foglalata. Jeannek például be kell látnia, hogy egyedül az intellektusára támaszkodva nem tud megszabadulni rákfóbiájától. Egyúttal azt is látnia kell, hogy ez a hiedelme egészségtelen, sőt, élete egy részét irányíthatatlanná tette. Nem fog elmúlni, akárhogyan ostorozza magát, vagy ha egyedül az intellektusát állítja csatasorba. Meg kell továbbá értenie, hogy kényszeres gondolata távol próbálja tartani őt egy olyan érzéstől, amit talán kellemetlennek találna. (Az intellektus szereti azt hinni, hogy ő ural minden helyzetet.) A gyógyuláshoz azonban elengedhetetlenek az érzelmek.

Második lépés: „Eljutottunk arra a hitre, hogy egy nálunk hatalmasabb erő helyreállíthatja lelki egészségünket.” Ez a „nálunk hatalmasabb erő” belső hangunk és testi bölcsességünk szerves összetevője. Akár lélekként is gondolhatunk rá. Lényünknek az a része tehát, amely tovább él térnél és időnél. A lelki egészségünk egyenlő a belső békével és a lelki derűvel. Amennyiben elismerjük, hogy egy intellektusunknál hatalmasabb erő útmutatására várunk, jelentős lépést tettünk afelé, hogy ezt meg is kapjuk.

Harmadik lépés: „Elhatároztuk, hogy akaratunkat és életünket a saját felfogásunk szerinti Isten gondviselésére bízzuk.” (A „saját felfogásunk szerinti Isten” helyett mondhatunk belső kalauzt, isteni bölcsességet, magasabbrendű ént vagy Istenanyát.) Ez a lépés mindenestül megkerüli az intellektust. A hit merész ugrásáról van szó, amely elismeri a tényt, hogy mindannyiunknak van belső kalauzunk, amelynek hatalmában áll megszabadítani bennünket kártékony hiedelmeinktől. Az „elhatároztuk” kitétel szintén nagyon fontos. Egy nő akkor lehet egészséges, ha elhatározza magát erre, valamint arra, hogy tevékenyen részt vesz a gyógyulás folyamatában. A 12 lépéses program egésze szintúgy roppant hasznos lehet. Eközben végigjárhatjuk a félelemtől, hiedelmektől, akár még a leküzdhetetlen betegségektől való megszabadulás lépcsőfokait, amellyel az intellektusunk önmagában nem tudott megbirkózni. Mint már említettem, jó tapasztalataim vannak a néhai Louise Hay Éld az életed című klasszikus munkájában fellelhető megerősítésekkel is. Természetesen egy sereg egyéb eszközt is felhasználhatunk magunkba épített negatív forgatókönyveink újraírására. Ilyen például az érzelmek felszabadításának módszere, avagy a szemmozgások deszenzitizálása és újrafeldolgozása (EMDR). (Bővebben lásd a 15. fejezetben.)

Jeannek és a hozzá hasonló nők ezreinek rendkívül sokat jelent, hogy nincsenek egyedül félelmeikkel vagy kényszeres viselkedésükkel. Még nem találkoztam olyan emberrel, aki ne örökölt volna legalább egy csipetnyi önpusztító hiedelmet családjától vagy a kultúrától, amiben él. Amikor úgy döntünk, hogy továbblépünk az egészség és az életöröm irányába, igénybe vehetjük ehhez testünk mély programozását. Azért válik be ez a módszer, mert már az is, hogy egészségre és boldogságra törekszünk, automatikusan előhívja azokat a gondolatmintákat, amelyek az egészség és a boldogság útjában állnak. Sok nő változtatni tudott egészségi állapotán és életmódján, miután megértették, hogy noha betegségük nagyon is valóságos és kézzelfogható, az efféle kóros állapotokat gyakran kísérik és erősítik fel tudattalan hiedelmek. Felfedezésük és a kigyógyulás belőlük nem szűnő, izgalmas, erőt adó folyamat. Az egészségmegőrzés türelmet és együttérzést igényel. Viszont működik.

A hiedelmek és emlékképek voltaképpen biológiai képződmények testünkben. Gondoljunk úgy elménkre, mint egy jéghegyre. A tudatos része – amelyik abban a hiszemben van, hogy ura a helyzetnek – a víz szintje felett látható, noha ez mindössze 5%-nyi. Személyes történetünk elszórtan raktározódik el testünkben, izmainkban, szerveinkben és szöveteinkben. Ezt az információt rendszerint nem tudatosítja a jéghegy felszín feletti része, intellektusunk. Sejtjeink amolyan memóriabank szerepét töltik be, akkor is, amikor tudatos elménk nem vesz róluk tudomást, tiltakozik ellenük, vagy nyíltan tagadja őket.

Egyszer, amikor felhívtam a portást a hotelszobámba, hogy segítsen a csomagjaimmal, észrevett egy üveg köhögés elleni kínai szirupot a mosdó közelében. Fintorogva a hasát fogta, mintha fájlalná.

– Azt hittem, ricinusolaj. Emlékszem, anyám gyakran adta be gyerekkoromban. Mindig fájt a gyomrom utána. Elég egy ilyen üvegre néznem, és begörcsöl a gyomrom!

Ez a fickó képtelen volt tudatosan befolyásolni, mikor szabadul el testéből a gyermekkori fájdalom. Gépiesen reagált egy hasonló üveg látványára, noha annak tartalma teljesen más volt.

Egy másik alkalommal együtt kirándultam egy nővel, aki elmondta, hogy két hete naptej ment a szemébe, ezért begyulladt, és ő egész nap könnyezett. Néhány nappal később elég volt megéreznie egy másvalaki által használt naptej szagát, és a szeme megint könnyezni kezdett. Biológiai memóriája immáron ugyanis a szemébe költözött, semmibe véve intellektusát!

Amikor a hiedelmek fizikaivá válnak

Egészségünk bármely időpillanatban a születésünk óta bennünk élő összes hiedelmünket visszatükrözi. Egész társadalmunk közös hiedelemrendszereken osztozik. Gyakran hallom például: „Nos, mivel már 30 (40, 50) éves vagyok, felteszem, természetes, hogy hol itt fáj, hol ott.” Kultúránk, és nem biológiánk tanít minket arra, hogyan öregedjünk. Mario Martinez PsyD 700 egészséges százéves öreget vizsgált az összes kontinensen. Valamennyien öntörvényű, makacs jellemek voltak, akik nem fogadták el a kultúrájuk által rájuk lőcsölt közkeletű vélekedéseket. Kiadtam egy kötetet – Goddesses Never Age: The Secret Prescription for Radiance, Vitality and Well-Being (Hay House, 2015) –, amelyen erősen érződik dr. Martinez könyvének hatása. Szerettem volna a nők segítségére lenni, hogy felismerjék és legyőzzék az öregeket elítélő és a leromlást kilátásba helyező nézeteket, amelyeket mindannyian kultúránktól kaptunk örökül.

Minden élőlény fizikailag reagál arra, amit a valóságról gondol vagy érez. Dr. Deepak Chopra, a tudatról szóló elmélkedések és az alternatív gyógyászat neves alakja a következő hasonlattal él. Zárjunk legyeket egy befőttesüvegbe, és csavarjuk rá a tetejét. Hiába vesszük aztán le a kupakot, néhány bátor kivételtől eltekintve a legyek nem fognak kirepülni a szabadba. A többiek elrendezték már testükkel és elméjükkel, hogy „csapdába estek”. Ugyanezt akváriumokban is megfigyelhetjük. Amennyiben két halraj közé egy időre beteszünk egy üveglemezt, a halak akkor sem úsznak át az ellenkező térfélre, ha az üveglemezt eltávolítjuk.

Nem kétséges tehát, hogy gyerekkorunk eseményei előkészítik a terepet önképünknek és így tapasztalatainknak, egészségünknek is. Ahhoz, hogy egy nőnek megváltozzanak, sőt, javuljanak a körülményei, valamint az egészségi állapota, először meg kell másítania hiedelmeit arról, mi lehetséges, és mi nem. Ami meglehetősen egyszerű folyamat, mindazonáltal fegyelmet és kitartást igényel.

Igenis van erőnk legyőzni kártékony és öntudatlan viselkedésmintáinkat. Olyan igazság ez, amelyet naponta megtapasztalok, és amelyet Ellen Langer PhD kísérleti úton is bebizonyított. Egy csoport 70 év feletti férfit vizsgált, akikkel elvonult öt napra. Mindnek beleegyezését kellett adnia, hogy úgy élnek, mintha 1959 lenne.

– Nem azt várjuk el önöktől, hogy úgy is cselekedjenek, csak adják át magukat a korszak hangulatának – kérte Langer.

A kísérleti személyeknek úgy kellett felöltözniük, mint akkor. 1959-es tévéműsorokat néztek, korabeli újságokat és magazinokat olvastak, és ennek megfelelően társalogtak. Fotókat is hoztak magukkal ebből az évből, amiket kiaggattak a kísérlet színhelyéül szolgáló meditációs központban. Dr. Langer megmért ezután több olyan paramétert, amelyeken gyakran meglátszik az öregedés hatása (noha ennek nem muszáj így lennie). Ilyen volt az erőnlét, az észlelés fürgesége, a gondolkodás tisztasága, az ízlelés és hallás pontossága. E paramétereket gyakorta idézik a geriátria szakemberei. Ez az öt nap is elég volt azonban, hogy nem egy mutató feljavuljon. A sorozatosan készített fotókról szintén kitűnt, hogy megfiatalodtak a kísérlet résztvevői; legalább öt évvel látszottak fiatalabbnak. Hallásuk és memóriájuk is jobb lett. Mivel módosult az öregséghez való hozzáállásuk, testük és fizikumuk ezzel együtt változott.

Dr. Langer egy másik kísérletében hét különböző hotel takarítószemélyzetét osztotta két csoportra. Az egyik csoportot tájékoztatták, hogy munkaköri kötelességeik megfelelnek az egészségügyi miniszter optimális testmozgásra vonatkozó ajánlásának. A kontrollcsoport semmiféle felvilágosítást nem kapott. Valamennyi kísérleti alanynak elmondták viszont, hogy a kísérletvezetőket az érdekli, hogyan javíthatnának a szállodai takarítónők egészségi állapotán. Mindenkinek megmérték a súlyát és a vérnyomását, s kiszámították a testzsír százalékos arányát. Négy hét múlva ki kellett tölteniük egy utánkövetéses kérdőívet. A felvilágosítással ellátott csoport úgy észlelte, hogy több testmozgást végeztek. A kontrollcsoport nem számolt be változásról, és ez is volt a helyzet. A felvilágosított csoport mindazonáltal javulást érzékelt, és ennek megfelelően egészségi állapotuk is figyelemre méltóan jobb lett. Alig egy hónap alatt az a csoport, amelyiknek azt mondták, hogy elegendő testmozgást végzett, leadott átlag egy kilót fejenként, s testzsírjuk és vérnyomásuk is szignifikánsan csökkent. A kontrollcsoportban az összes mutató ugyanolyan maradt. Tehát minden kétséget kizáró bizonyíték ez arra, hogy az elme, a tudat megváltoztatása a testet is befolyásolja.

Becca Levy, PhD, a Yale kutatója, dr. Langer egykori tanítványa szintén kimutatta, milyen mélyreható befolyással vannak hiedelmeink öregedésünk mikéntjére. Kutatásai során megállapította, hogy azok az idősek, akik a vizsgálat idején pozitívabban szemlélték az öregedésüket, hét és fél évvel hosszabb ideig éltek, mint azok, akik kevésbé pozitívan álltak az idő múlásához. A kísérlet legmeggyőzőbb vonása, hogy a pozitív szemléletűek akkor is szebb kort éltek meg, ha más tényezőket is figyelembe vettek esetükben a kísérletvezetők, úgymint kor, nem, társadalmi-gazdasági státusz, egyedüllét és általános egészségi állapot.

A kutatók 660 ötvenéves vagy idősebb kísérleti személyt tanulmányoztak egy ohiói kisvárosból, az öregedést és nyugdíjaztatást vizsgáló hosszirányú vizsgálat részeként. Dr. Levy és munkatársai összevetették a halálozási arányokat a kísérleti alanyok (338 férfi, 322 nő) 23 évvel korábbi válaszaival, amelyekben többek közt egyetértést vagy egyet nem értést kellett nyilvánítaniuk olyan kijelentésekkel, mint: „Ahogy öregszik az ember, egyre kevésbé hasznos.” Ezek a hiedelmek nemritkán tudat alatt hatnak anélkül, hogy észrevennénk, és gyakran kezdődnek gyermekkorban. A kísérletvezetők a következő kommentárt fűzték eredményeikhez: „Az öregedéshez való pozitívabb hozzáállás jótékony hatása az élettartamra nagyobb, mint amit az alacsony szisztolés vérnyomás vagy a koleszterinszint produkál. Egymagában mind a kettő maximum négy évvel hosszabbítja meg az életkort. Nagyobb továbbá az alacsonyabb testtömegindexénél, a nem dohányzásénál és a kellő mennyiségű testmozgásénál. E tényezők mindegyike 1-3 évet ad hozzá az élettartamhoz.”

Nincs az a gyógyszer, testmozgás vagy vitamin, ami hasonlóan látványosan – a kísérletben hét és fél évvel – növelné meg az életkort, mint az öregedéssel kapcsolatos derűlátás. Ezért elengedhetetlen hiedelmeink felülvizsgálata a gyógyuláshoz és az egészség megőrzéséhez. Dr. Langer írja: „Az öregedés megfordíthatatlan folyamatait talán annak tulajdoníthatjuk, hogyan tekintünk az emberi élet kései szakaszára. Ám ha nem érezzük szükségét, hogy ilyen korlátozó nézeteket valljunk, megvan az esélyünk, hogy a hanyatlás éveit a kiteljesedés és értelmes célok idejére cseréljük fel (a kiemelés tőlem származik).”

Ha az öregedés hatásait hatalmunkban áll megváltoztatni, mennyire lehetünk befolyással az egészségünkre? Nem lehet eléggé túlbecsülni a fenti kísérleti eredményeket. Azt sugallják, hogy amennyiben szakítunk kollektív kulturális vakságunkkal, az élet olyan fantasztikus lehetőségeket tartogat számunkra, amilyenekről korábban nem is álmodhattunk. Mielőtt azonban ezzel foglalkoznánk, be kell ismernünk, hogy sokunk zsákutcába került. Felismerve esztelenül ismételt tévedéseinket, új utakon indulhatunk el.

Gyógyulás vagy gyógykezelés

A szabadság és a sors egymást ölelve nyer értelmet. Ennek az értelemnek a fényénél a sors – melynek eddig szigorú szempárja most hirtelen megtelik csillogással – isteni kegyelemnek tűnik.

Martin Buber

A gyógyulás nem ugyanaz, mint a gyógykezelés. A gyógyulás természetes folyamat, amire bármelyikünk képes. A gyógykezelést orvosok végzik, és rendszerint külsődleges. A gyógyszerezés vagy a műtét inkább elkendőzi, semmint kiküszöböli a tüneteket. Ez a külsődleges kezelés nem szükségképpen figyel oda a tüneteket előidéző okokra. A gyógyulás mélyebbre hatol a gyógykezelésnél, és mindig belülről indul ki, hogy rendezze a tünetek mögött rejtőző egyensúlyvesztést. Gyakran kapcsolja össze a beteg életének elhallgatott, ám a betegségével összefüggő mozzanatait. A gyógyulás ugyan más, mint a gyógykezelés, ennek ellenére ez utóbbi – a fizikai erőnlét visszaadásával – részese lehet az előbbinek. Előfordulhat, hogy tökéletesen meggyógyulunk, mégis belehalunk a nyavalyánkba. Olyan alapvető felismerés ez, amely gyakorta hiányzik a holisztikus orvoslást tárgyaló értekezésekből: a gyógyulás és a halál kölcsönösen nem zárják ki egymást. Orvosként arra képeztek ki, hogy megőrizzem, és jobbá tegyem az életet. Néha azonban engednünk kell az elveinkből, és elfogadnunk, hogy a halál egy természetes folyamat része, ami sokkal nagyszabásúbb és titokzatosabb, semhogy felérnénk ésszel. Így ír erről Patricia Reis, aki nem egy betegem álmaival foglalkozott: „A gyógyulás tágabb jelentése az egész-ség visszanyerése ama hiányzó darabkákból, amelyek kerek egésszé formálják az életünket. Néha azzal jár, hogy szembe kell néznünk a halállal, éspedig teljes tudatossággal. Valójában lehetőség arra, hogy mélyebbre hatoljunk az élet értelmében.”

Noha gondolataink és érzelmeink teljes testünkre kihatással vannak, és testrészeink felelgetnek egymásnak, mindegyikünk teste más nyelven szólal meg. Bármi történt vele korábban, egy nőnek hatalmában áll változtatni azon, amit tapasztalatai jelentenek számára, és így ezeket is átformálni, mind érzelmileg, mind fizikailag. Ebben áll a gyógyulása. Nem létezik egyedüli üdvözítő formula egy-egy tünet üzenetének megfejtésére. Egyedül a beteg tudja, mit jelent a neki szóló üzenet. Néha arra kéri a teste a fellépő hüvelygyulladással, hogy szakítson a partnerével. A premenstruációs fejfájások felszólíthatják, hogy szokjon le a kávéról. Egy másik nő számára ugyanezek a tünetek egészen mást jelentenek. Minden nőtársunknak az a dolga, hogy nyitottan és ítéletmentesen „eltársalogjon” a panaszaival, s így kitanulja teste beszédét.

Egyelőre nem értjük teljesen, hogyan lehetséges, hogy az egyik nő, akit elhagyott a férje, érzelmileg, mentálisan és fizikailag összeroppan, majd pedig minden későbbi sérüléséért ezt a traumát okolja, míg egy nőtársa hasonló háttérrel ugródeszkának használja veszteségét, és velejéig új, kreatív életet teremt magának. Sokan akadnak olyanok, akik meg tudnak nevezni valami fájdalmas, traumatikus eseményt, ami fő hajtóereje lett személyes gazdagodásuknak. Gyermekkori bántalmazás, vérfertőzés, egy szülő elvesztése és egyéb lelki sérülések nem egyszerű ok-okozati viszonyban állnak egy felnőttkori pszichés zavarral. A traumák hatása testünk fizikai, mentális és érzelmi megnyilvánulásaira jószerével azon múlik, miféle értelmet tulajdonítunk nekik.

A közismert nőgyógyászati panaszok szintén többnyire érzelmi problémákra vezethetők vissza az étrend, a viselkedés és a leszármazás mellett. Azt találtam, hogy sok nőbetegem, aki nemi szervi szemölcsökkel, herpesszel vagy petefészekcisztával fordult hozzám, régebben vagy még ezzel egy időben érzelmi, lelki megrázkódtatást vagy nyugtalan periódust élt át. Ezekben az esetekben gyakori az előtörténetben a szexuális bántalmazás és az érzelmileg feldolgozatlan abortusz, vagy ha nem, hát a partnerkapcsolatban, esetleg a kreativitás kiélésében jelentkeznek konfliktusok. Ezek addig maradnak meg a test vibrációs erőterében, amíg meg nem oldódnak. A gyógyulás lehetősége mindenkor fennáll, s csak az odafigyelésünkre vár.

Egyik szülész-nőgyógyász kolléganőm, dr. Maude Guerin beszédesen igazolja ezt Joan nevű betege példájával, aki súlyos endometriózissal és kismedencei fájdalmakkal fordult hozzá. Dr. Guerin a hasonló esetekben szokásos „gyógykezelést” alkalmazta: teljesen eltávolította Joan méhét, mindkét petefészkét és petevezetékét. A műtétet követően páciensénél hátfájás, depresszió és hőhullámok léptek fel, ami a hormonkezelés normál adagjainak sokszorosát tette szükségessé. Jóllehet Joan hátfájását idővel megszüntette a „gyógykezelés”, általánosságban nem lett jobb az állapota, mint azelőtt. Nem gyógyult meg, csupán az egyik tünetcsoportot cserélte fel a másikra. Méhének és petefészkeinek kimetszése nem oldotta meg a teste vibrációs erőterét átható érzelmi konfliktust, panaszai alapvető okát.

Dr. Guerin kiderítette, hogy betegét hatévesen szexuálisan bántalmazták, tizenhat évesen végigkísérte nővére haldoklását, minekutána a munkába ölte bánatát. Az életét beárnyékoló két nagy trauma ellenére nem tudott sírni. „Ez a betegem csodálatos tanárom volt – írja róla dr. Guerin. – Noha soha nem becsültem le a gondolatok és az érzelmek szerepét a testi panaszok kialakulásában, mégis viszonylagosnak hittem őket. Páciensem tehát arra tanított, hogy a test-elme kapcsolatot minden egyes esetben kötelező figyelembe vennünk, akármilyen kézenfekvőnek tűnnek is. Büszke voltam arra, hogy meggyógyítottam ezt a nőt. A hathetes kontrollvizsgálatnál még ezt is hittem. Évekbe telt, mire mind a ketten megtanultuk, hogy a műtét a legkevésbé sem szüntette meg az alapbaját. Első látogatására visszatekintve, amire ugyanolyan élénken emlékszem, mint a későbbiekre, számtalan jelzést dekódolhattam volna, ami átfogóbb nézőpontra intett. Akkoriban azonban még nem volt erre szemem. Első látogatásakor úgy ült a vizsgálóasztalra, hogy még rajta volt a harisnyanadrágja. De nem csupán az esett nehezére, hogy levetkőzzön a vizsgálathoz, hanem az is, hogy felfeküdjön a vizsgálóasztalra. Miután ez nagy nehezen sikerült, szinte lehetetlen volt a hüvelytükröt a vaginájába szuszakolnom, annyira megfeszítette félelmében az izmait. Azóta minden páciensemnél utánakérdezek a háttérnek. Tudom, hogy kezelni lehet betegeket a test-elme kapcsolat tudomásulvétele nélkül, meggyógyítani azonban csak nagyon keveset.”

Egyik saját betegemnek abnormális lett a Pap-tesztje. Ő már tudatában volt, hogy nem elegendő a rendellenes sejteket eltávolítani a méhnyakból („gyógykezelés”), ez még nem hozza helyre teste energetikai egyensúlyvesztését, az abnormális eredmény alapvető okát. Dolgozni kezdett tehát ezen. Minden reggel erőt adó üzeneteket jegyezgetett a naplójába, ezzel is fokozva szervezete vele született öngyógyító képességét. Ráadásul meditációban próbált rájönni, mire tanítja ez a tünet, hogy megszabaduljon minden kártékony mintától, amivel árt az egészségének. Heteken át végezte ezt a belső gyógyító munkát, amikor rájött egy kulcsfontosságú hiedelmére: meg volt győződve arról, hogy az abnormális Pap-teszt büntetés szexualitásáért. Miután azonosította az elváltozáshoz vezető ártalmas hiedelmet, szorgalmasan alávetette magát a szabványos orvosi gyógykezelésnek, és azon volt, hogy belső gyógyulása és emez vállvetve támogassák egymást. Épp lézerkezelésre igyekezett, amikor rátört az önmaga és szexualitása iránti megbocsátás hulláma, ami alaposan megríkatta. Egyúttal érzékelni vélte, hogy a testében is megváltozott valami. A rendelőben lefolytatott vizsgálat során kiderült, hogy a korábban diagnosztizált abnormalitás nyomtalanul eltűnt, nincs tehát szüksége műtéti beavatkozásra. Rendkívül hálás volt orvosi közreműködésemért és azért, hogy elősegítettem érzelmi-lelki öngyógyulását.

Mai világunkban amikor egy orvos elismeri, hogy egy nő képes önmaga meggyógyítására, ezzel mintegy azt látszik mondani, hogy a beteg maga az oka betegségének. Tüneteinket azonban nem egyszerű ok-okozati összefüggések váltják ki. Leegyszerűsítő és káros azt képzelni, hogy a beteg tudatosan idézi elő állapotát vagy bármi más, szenvedéssel járó életkörülményt. Betegségeink gyakran a figyelem felhívására valók; arra intenek, hogy ideje visszatérnünk a normál kerékvágásba. Az önvádban megrekedve képtelenek vagyunk továbblépni, és a gyógyulás útját-módját keresni. Lényünknek az a része, amely „betegséghez vezet”, egyáltalán nem tudatos, viszont tudatosan igenis hathatunk rá, ha egyszer elszántuk magunkat a belső gyógyulásra. Törekedjünk tehát egyensúlyra a felelősség dolgában. Meg kell tanulnunk felelősséget vállalni mindazért a rosszért, amit mi okoztunk és tartunk fenn. Másfelől ugyanolyan fontos elutasítanunk a felelősséget azokért a fejleményekért, amelyekhez semmi közünk.

Sok orvos – ahogy egész jelenkori kultúránk – ennek ellenére összekeveri a felelősséget a bűnösséggel. A másik szélsőség az, amikor a kezelőorvos úgy véli, mivel nem a beteg az oka panaszainak, bele sem kell vonni a gyógyítás folyamatába. Eszményi eset, noha ritka, amikor az orvos vagy az egészségügyi szakember világképe előmozdítja páciense belső gyógyulását. Kutatások bizonyítják, hogy a beteg tudatosan vagy öntudatlanul érzékeli kezelőorvosa elvárásait felgyógyulásával szemben, ami bizony hatással van állapota javulására vagy rosszabbodására. Így lehetünk társszerzői egymás biológiájának. Az orvossal való kapcsolat természetesen, mint minden más az emberek világában, kétirányú utca: „Megtanítjuk az embereknek, hogyan bánjanak velünk” – jegyzi meg Phil McGraw PhD. Amikor a női páciensek önérzete megerősödött annyira, hogy hangot tudnak adni igényeiknek, ezzel a legtöbb orvos szíve mélyén lakozó gyógyítót is felébresztik, akár hagyományos, akár alternatív szemléletű doktorról van szó. Ezek után a betegek természetesen elkötelezettebb törődésre is számíthatnak.

Minden kapcsolat azzal kezdődik, hogyan viszonyulunk önmagunkhoz. Akkor láthatunk neki életünk legmélyebb szinteken történő rendezésének, amikor már kezdjük tiszteletben tartani testünket és üzeneteit ahelyett, hogy panaszaink áldozatának érezzük magunkat. A test bölcsességében bízni nagy ugrás egy olyan kultúrában, amely nem hajlandó elismerni test és elme bensőséges kapcsolatát. A „test bölcsességén” azt értem, hogy meg kell értenünk, lelkünk nemritkán csak testi panaszaink révén tudja felhívni magára a figyelmet. Amikor azonban külsőleges „gyógykezelésekkel” tompítjuk el e segélykiáltásokat, elmulasztjuk rendbe tenni életünk azon mozzanatait, amelyek gyógyítást és változtatást igényelnek.

Gyógyulásunk érdekében be kell látnunk, hogy nem betegségeinkért, hanem betegségeinknek tartozunk elszámolással. Legegészségesebb ismerőseim nem veszik nagyon a szívükre sem betegségeiket, sem az egész életüket. Nem ostorozzák magukat sem ezekért, sem másért. A jelenben élnek, s hagyják, történjen minden a maga módján és a saját ritmusában. Gyönyörűen írt erről egy fiatal nő: „Teljes felelősséget vállalok, nem azért, mert rákos lettem, és nem is azért, mert végül is túléltem, hanem azért, hogy milyen minőségben válaszolok az életembe törő káoszra.”

A gyógyulás misztériuma

Martha, közeli hozzátartozóm története jó példája a betegségek és a testi tünetek misztériumának. Noha ez a történet több szempontból is szokatlan, érzékelteti, milyen nem mindennapos tapasztalatokban lehet részünk, amikor megnyílunk a gyógyulás felé, jelentkezzen bármely formában.

Martha az 50-es évei vége felé járt, amikor fájdalmas gyermekkori emlékei törtek elő az emlékezetéből. Engedte, hogy átérezze, mennyit szenvedett gyermekként. Egy teljes hétig siratta egykori önmagát. Órákon át ömlöttek a könnyei, miközben felidézte, miként járta a lerobbant csehókat csempész apja oldalán. Nemritkán azt is végig kellett néznie, hogyan csókolgat az apja vadidegen nőket. Arra is visszaemlékezett, hogy néhány napig egy nagynénje vigyázott rá meg a húgára, amíg anyja kiváltotta az apját a börtönből. Csótányok rohangáltak ennek a nagynéninek a házában. Kekszen kívül nem kaptak mást enni, és a világítást egyetlen csupasz égő szolgáltatta. Martha bizalmas barátjának zokogta el, amit ötven évig magában tartott. Napokon át tartott ez a belső tisztulási folyamat.

– Rájöttem, hogy semmi öröm nem volt a gyerekkoromban. Rosszabb volt, mint amire engedélyt adtam magamnak visszaemlékezni – mondta erről később.

Most, hogy teljes valóságában látta életének ezt a szakaszát, és kifejezhette ezzel összefüggő érzéseit, krónikus nyaki és hátfájdalma, amely éveken keresztül kínozta, és amit az orvosok „degeneratív változásoknak” tituláltak a gerincében, nyomtalanul elmúlt, és soha többé nem tért vissza.

Egyik tavaszon azzal hívott fel, hogy iszonyú, soha nem tapasztalt halálfélelmek gyötrik. Mivel már korábban megtanulta, hogy megbízzon érzéseiben, úgy döntött, megvárja, mire tanítják. Nem menekül el, és nem próbálja gyógyszerekkel elnyomni és „kezelni” őket.

Nem idegen tőle a halál, két gyermekét és a férjét is elvesztette. Ketten egy év leforgása alatt mentek el. Mostani halálfélelmét, amely elmondása szerint az ágyba is követte lefekvéskor, és reggel erre ébredt, bizonytalan bal oldali fájdalom kísérte a felső hastájékon. Először, tévesen, a penicillinnek tulajdonította, amit szájüregi fertőzésre szedett be. Annyira rettegett, hogy szavakat is alig talált a félelmére.

Mivel mind ez, mind a hasi fájdalmai tovább rosszabbodtak, belső hangja azt súgta, üljön autóba, és hajtson keresztül az országon Új-Angliától az új-mexikói Taosig, ahol egyik lánya élt. Egyedül akart maradni, és úgy érezte, magányosan vezetni ekkora távon pont megfelel a lelkiállapotának. Soha nem hallottam ennyire zaklatottnak, de nem aggódtam érte. Bíztam abban, hogy fel kell dolgoznia magában valamit, és majd jelentkezik, amikor túl lesz ezen, és beszélni tud róla. Napok múlva tényleg felhívott, de továbbra is rossz idegállapotban.

– Minden a prérin kezdődött – mondta. – Pár száz mérföld után megint rám tört ez az elviselhetetlen testi-lelki fájdalom. Épp egy istálló mellett hajtottam el, és láttam, hogy szegény jószágokat hasig elborítja az ürülékük. Belém hasított, hogy mi is így élünk, derékig a sz*rban, és illatosított vécépapírral próbáljuk elfedni az egészet. Végtelen szomorúság áradt szét bennem a világ állapota és a környezetszennyezés miatt. Belegondoltam, mennyi félelemmel élünk állandóan. Hirtelen úgy éreztem magam, mint egy pionír nő. Nők ezrei jelentek meg lelki szemeim előtt, a legkülönbözőbb korúak és fajúak. Gyalog vágtak át a prérin, hogy fenntartsák a világot a munkájukkal. Átéreztem véget nem érő robotjuk minden kínját; félelmeiket és fájdalmaikat.

Miközben e képeket látta maga előtt, a hasa még jobban fájni kezdett. Le kellett állítania az autót, és mellkasához húzni a lábát. Vér ízét érezte a szájában, de amikor beleköpött a papír zsebkendőjébe, nem maradt nyoma.

– Ekkor belém villant egy látomás. Viking voltam, viking férfi. Óriási kardom volt, ezzel szúrtam le egy viselős asszonyt. Őt és a gyerekét is megöltem a kardommal. Még elgondolni is iszonyú, hogy lehettem képes erre! Könnyek közt, magamból kikelve hajtottam tovább. Mélységesen együttéreztem a szerencsétlen férfiakkal, akiket erre a gaztettre képeztek ki. Négy teljes órán át tartott ez: a sírás, a gyomorfájásom, a túlfeszített idegállapot. A Sziklás-hegység hágóján túljutva kisütött a nap. Azt reméltem, elmúlik a fájdalom, de a rettegés továbbra is a markában tartott. Olyan volt az egész, mint egy valóságosnak hitt rémálom, holott ez volt a valóság… Arra volt szükségem, hogy ne „otthon” érjen mindez. Pénteken indultam útnak. Éjjelre mintha enyhült volna a bal oldalamon a fájdalom. Szombaton azonban, amikor folytattam az utam, hullámokban tört rám a szorongással együtt. Ugyanott fájt, ahova vikingként szúrtam a kardommal… Taosba érve egy jó nevű médiumhoz, Maryhez fordultam, aki a szeánsz során közölte, nem muszáj tovább szenvednem. A látomás a pionír nőkről és a viselős anyát megölő vikingről megszabadított a halálfélelemtől… Tudom, véget kell ennek vetnem, le kell zárnom magamban. Talán valóban meg kellett ölni azt a nőt. Életemben nem követtem el ekkora gonoszságot, amit el kellene rejtenem Isten és önmagam elől. Ugyanakkor annak is tudatában voltam, hogy az egész emberiség ilyen. Mind gyilkolunk és vérengzünk. Úgy éreztem, mintha véget ért volna egy teljes életem. Most újraszülöm magam. Többé nem lehetek az, aki régen voltam, ehhez túl sok minden történt velem… Egy ideje nem éreztem magam fizikai erőm birtokában, holott mindig jó erőnlétnek örvendtem. Ez az epizód közel vitt a saját halálomhoz. Mélyen bánt, hogy mit tettünk a környezettel, a Földünkkel. Mostanra talán sikerült ellazítanom a gyerekeimhez fűző kötelékeket. Félelemből kapaszkodtam beléjük, de most továbbléphetek.

Martha rájött, hogy gyógyulásához nem szükséges értelmeznie, ami vele történt. Nem muszáj előző életéről szóló híradásként elkönyvelnie a viking látomást. Át kellett éreznie mindazt, ami előtört lelke mélységeiből. Miután elismerte, hogy akár gyilkolhatott is, megszabadult ettől a tehertől, és egészen megújult. Egyszersmind arra is rájött, hogy változtatni kell az életformáján. Nem azoknak a barátoknak a társaságát kell keresnie, akikkel csak a megszokás köti össze. Az lenne a fontos, hogy kölcsönösen gazdagítsák egymást.

Egy hét múlva, hazatérve még érezte, hogy megüli a félelem, és nem szabadult meg teljesen attól, amit átélt. Leírta mindezt, azután a hátsó udvarban, a csillagokkal teli éjszakai ég alatt ásott egy gödröt, elégette benne a papírt, majd betemette a hamut. Amikor kiegyenesedett, hetek rettegése óta először érezte, hogy teljesen megkönnyebbült.

Mintegy három hét múlva meglátogatta Ohióban egyik nagynénjét és nagybátyját. Roy nagybácsi félrevonta. Nem él már sokáig, mondta, ezért adni szeretne neki valamit. Egy hátsó szobába vezette Marthát, ott felnyúlt egy polcra, és kezébe vett egy bronzszobrot, ami viking harcost ábrázolt kivont karddal.

Nem győztünk ámuldozni a szinkronicitásnak ezen a csodáján. („A szinkronicitás Isten módszere arra, hogy megőrizze névtelenségét” – dr. Bernie Siegel mondása.)

– Most otthon tartom ezt a szobrot – folytatta Martha. – A gyógyulás szimbóluma ez számomra. Tudom, ha nem engedtem volna át magam ennek az emléknek, álomnak vagy akárminek, belehaltam volna a fájdalmaimba. Szemernyi kétségem sincs efelől!

Története ékes bizonyítéka annak, mennyire szűk szemléletű és téves önmagunk hibáztatása betegségeinkért a szó konvencionális értelmében. Valamilyen rejtelmes oknál fogva ilyenkor nem tudatos intellektusunk ura a helyzeteknek, hanem lényünk egy másik tartománya: magasabb énünk, a lelkünk, belső bölcsességünk. Az én fogalma tágításra szorul. Kutatások tanúsítják, hogy a távolból a beteg gyógyulásáért elmondott ima például azonnal hat. Az idő és a tér nem abszolút fogalmak. Legyünk nyitottak, tanuljunk az élet egészétől, bensőnktől és mindentől, amivel vagy akivel összeköttetésben állunk.

Testünk tökéletes alkotmány annak véghez vitelére, amiért ide születtünk. Stevie Wonder nyilatkozta, hogy vak mivolta révén jobban megérzi az őt körülfogó szeretetet, mintha látna. „Normál” testben talán nem is lett volna képes ekkora kreativitásra. A néhai dr. Elisabeth Kübler-Ross halálkutató mutatott rá, hogy amikor testünk megbetegszik, vagy nem jól működik, spirituális-mentális képességeink jóval meghaladják az átlagosat. Leukémiás gyermekek példáját idézte, akiknek bölcsessége jóval meghaladta életkorukat. Én elfogadom ennek az igazságát. Logikai, intellektuális énünkkel vajmi kevés az esélye annak, hogy meg tudjuk fejteni a dolgok miértjét. Jóval több van a földön és a földöntúli világban, mint amennyiről valaha is álmodtunk filozófiai felfogásunkban.

Legyünk hát nyitottak testünk és tüneteinek üzeneteire és rejtélyeire. Legyünk hajlandók meghallgatni, és ne akarjunk gyorsan ítélni. Hiszen amit megtudunk, megmentheti az életünket.

3.

Belső kalauzunk

*

Tudni, mi jobb neked ahelyett, hogy rábólintanál arra, amit a világ jobbnak tart, elengedhetetlen ahhoz, hogy életben tartsd a lelkedet.

Robert Louis Stevenson

Lényem könnyű, felszíni összetevőit szellemnek, míg a sötéteket és súlyosakat léleknek nevezem. A lélek mély, árnyékos völgyekben van otthon. Feketével átitatott, nehézkes, ernyeteg virágok nőnek ott. A folyók meleg szirupként csordogálnak. A szellem ezzel szemben magaslati terep, hófödte csúcsokkal és drágakőként sziporkázó tavakkal, virágokkal. Ritka errefelé az élet, és a hangok nagy távolságokat tesznek meg.

A dalai lámát James Hillman idézi A Blue Fire című könyvében

Röviddel azután, hogy Mary Lunál rákot állapítottak meg, felhívott, hogy tanácsot kérjen tőlem a kezelés lehetőségeiről. Közöltem vele, gyógyulása részben azon múlik, megtanul-e annyira bízni magában, hogy miután több szakembert kikérdezett, maga hozza meg az erre vonatkozó döntést. Később ezt írta nekem: „Emlékszem, mennyire megijesztett, amikor azt hallottam öntől, hogy gyógyulásom előfeltételeként tudnom kellene, hogyan bánjak el a rákkal. Emlékszem, azt gondoltam, élet-halál fajsúlyú döntés ez, nem arról szól, hol töltsem a hétvégét. Ekkor bevillant elmémbe a felismerés, hogy az elmúlt években mindvégig a lelkem üdve forgott kockán. Spirituális mesterem emlékeztetett, hogy annak idején azért mentem el hozzá az első csoportülésre, mert aggódtam az egészségemért. Közvetlenül azután volt ez, hogy fekélyes bélgyulladást állapítottak meg nálam, és attól tartottam, a végén még kinyírom magam. Hiszek az elme, test és lélek kapcsolatában. Ami pedig a rák kezelésére vonatkozó döntésemet illeti, megértettem, az ad kezembe igazi esélyt, ha megbízom belső kalauzomban. Ijesztőnek éreztem, hogy ilyen nagy horderejű kérdésben csakis önmagamra hagyatkozhatok, most azonban, hónapokkal később, hálásan elmondhatom, hogy a »dolog« tényleg működik. Megbíztam tehát magamban, ami, valahányszor gyógyulás felé vezérlem önmagamat, megújult bátorsággal tölt el.”

Való igaz, belső kalauzunk megmutatja, mi szolgálja leginkább a javunkat. Egészség dolgában ez életet menthet, de hétköznapi esetekben is javít a helyzeten, akár olyan apró-cseprő ügyekben, hogy mit vegyünk fel aznapra. Mary Lu megtanulta, hogy nemcsak a rákját eltávolító sebészt képes megtalálni, és rábólintani arra a kezelési módra, amit a legeredményesebbnek ítél, de közben, a rákkal küzdve is élvezheti az életet. Ehhez hagynia kellett, hogy érzései vezéreljék a nap minden pillanatában. Ilyenformán lépésenként jutott egyre közelebb a számára legelőnyösebb döntéshez. Ezek a lépések mindig a gyógyulás felé vezetnek.

Belső vezérlésünk segédeszközei gondolataink, érzelmeink, álmaink és fizikai érzeteink. Testünk mintegy adóvevőként működik az információ és energia számára. Belső kalauzunk útmutatásait követve, lényünk egészét – testünket, elménket, érzelmeinket és lelkünket – mozgósítva tapogatózunk át az életen. Amikor e folyamatra utalok a jelen kötetben, azt értem ez alatt, hány- és hányféle módon halljuk meg belső hangunkat, hogy iránymutatásával tudatos döntéseket hozzunk életünkben, viselkedésünkben, emberi kapcsolatainkban és egészségünkben.

3. TÁBLÁZAT

ÚTMUTATÁSUNK FORRÁSAI

Figyeljünk oda testünkre és szükségleteire
Rendszerint rábízhatjuk magunkat a valakire vagy valamire vonatkozó zsigeri érzéseinkre. Ez azért van, mert a köldöktájon elhelyezkedő napfonat az a testtájékunk, ahol általában zsigeri reakcióink zajlanak; valójában kezdetleges agynak is tekinthetjük. Egyúttal megérző képességünk fontos központja is, amely jelzi, biztonságban vagyunk-e, vagy becsapnak minket. Dr. Michael Gershon kolumbiai kutató úttörő a neuro-gasztroenterológia területén. Könyvében – The Second Brain (HarperCollins, 1998) – részletesen elbeszéli a bélidegrendszer felfedezésének és tudományos elfogadtatásának történetét. Ez az idegközpont a fejben székelő agytól függetlenül működik. Dr. Gershon arra is felhívja a figyelmet, hogy a szervezet össz-szerotonin-készletének 95%-a zsigereinkben termelődik.

Valamennyiünknek meg kell tanulnunk ráhangolódni testi szükségleteinkre. Kezdhetjük egyszerű feladatokkal. Pihenjünk le, amikor elfáradunk. Ha ki kell mennünk az illemhelyre, tegyük meg. Amikor megríkat minket ennek a könyvnek egy-egy lapja, ne szégyelljük a könnyeinket. Előfordulhat, hogy egyes bekezdéseket el sem bírunk olvasni. Figyeljünk oda erre, fájdalmas gócpontot jelezhetnek pszichénkben. Hogyan reagálunk? Mi történik a légzésünkkel: felgyorsul vagy lelassul az olvasottak hatására? Hogyan viselkedik közben a szívünk? Nekivadulva vágtatni kezd, vagy lassabban ver? Nem hoz-e felszínre régebbi testérzeteket, amennyiben a méhről vagy a menstruációs ciklusról olvasunk? Gondoljuk meg, hiedelmeinknek mindössze 5%-a tudatos és hozzáférhető az intellektus számára. Hozzávetőleg 95%-uk a tudatalattiban lakozik. Amiről azt képzeljük, hogy hisszük, csupán a jéghegy csúcsa. Hiedelmeink többi része átsiklik a radar alatt, s így, észrevétlenül befolyásolja viselkedésünket, és felel biológiánkért.

Gyakran kérdezem nőbetegeimtől, milyen testi érzetekről tudnak beszámolni az adott pillanatban. Testünk meggyógyításához vissza kell belé helyezkednünk, és megtapasztalnunk, mit érzékelünk közben. (Közvetlenül azután, hogy ezt írtam, elzsibbadtak a lábaim. Túl sokáig ültem egy helyben, mert annyira lefoglalt az írás, hogy elfeledkeztem mozgásigényemről. De azután tíz percig mezítláb járkáltam a füvön, miközben mélyeket lélegeztem, és máris rendbe jöttem.)

Hinnünk kell testünk belső bölcsességében. Nem muszáj pontosan tudnunk, mi játszódik le a szerveinkben, enélkül is helyesen reagálhatunk. Nem számít, miért ver olyan vadul a szívünk, vagy miért csordulnak ki a könnyeink. A megértés csak azután következik, miután engedélyeztük magunknak a kérdéses érzéseket. A gyógyulás folyamata egyszerre ágyazódik a testbe és az intellektusba. Ezért, ha felzaklatva érezzük magunkat, adjunk engedélyt erre a nyughatatlan lelkiállapotra. Miután ez lecsengett, vegyük sorra az elmúlt néhány óra vagy nap eseményeit. Amennyiben rosszul érezzük magukat, és testi panaszaink vannak, ez a visszatekintés talán kulcsot ad a kezünkbe, mi válthatta ki mindezt.

Íme, egy példa saját tapasztalatomból. Még javában ezt a könyvet írtam, amikor egyik reggel a migrén közelgő tüneteire – az arc és kéz zsibbadása, a látás megváltozása – ébredtem. Ezek a klasszikus tünetek tizenkét évesen köszöntöttek rám. Másodéves egyetemista koromig havonta úgy kétszer jelentkeztek, aztán bő húsz évig nem keserítették az életemet. Felnőtté érésem során a migrénben szenvedők szokásos személyiségjegyeit mutattam: kíméletlenül hajtottam magam, a tanulásban csakúgy, mint minden másban. A stressz rendszeresen megtépázta testem elektromagnetikus erőterét.

Ezért amikor ismét elfogott az ismerős rossz érzés, menten okulásomra fordítottam. Lefeküdtem, jégtömlőt helyeztem a tarkóm alá, mindent elnémítottam magam körül a szobában, és melengetni kezdtem a kezemet. (A biofeedback terapeuta arra tanított, hogy a kéz melegen tartása és a tökéletes ellazulás gyakran elmulasztja a migrénes rohamot.) Sikerült is megúsznom egy szörnyű fejfájást, ami ráadásul a nap nagy részére legyengített, és a gyomromat is felkavarta volna. Nagyjából egy óra múlva folytathattam az írást, de továbbra is erőtlennek éreztem magam. Sorra vettem hát, mi történt velem az elmúlt három nap során.

Két napig a sokéves kacatokat dobáltam ki a házból. A hét végére teljesen kiborultam. Alig adtam időt magamnak a pihenésre, vagy hogy kimenjek a mosdóba, ehelyett órákon át hajladoztam és takarítottam. Úgy kifáradtam, hogy tompa fejfájással tértem nyugovóra. Másnap reggel törtek rám a migrén tünetei. Világos volt előttem, hogy nagyon sokáig nem figyeltem oda a pihenést és törődést követelő testi szükségleteimre. Eddig elhúztam ezzel valahogy, most azonban fellázadt a szervezetem. Ezért tört rám a migrén. Figyelmeztetésnek vettem, és jókor, mert azóta sem volt újabb rohamom. Mindenesetre évtizedekbe került, amíg megtanultam a leckét.

Mi ebből a tanulság? Röviden összefoglalva: Ha elsőre nem ügyelünk eléggé testünk jelzéseire, legközelebb kalapáccsal veri a fejünkbe.

Érzelmeinknek, legyenek bármilyenek, az a dolguk, hogy segítségünkre legyenek szükségleteink kielégítésében, álmaink, vágyaink és céljaink beteljesítésében. Amikor pihenés, érintés, elfogadás és elismerés iránti igényünk azt kapja, ami jár neki, jól érezzük magunkat, mi több, talán egészen kivirágzunk. Ellenben amikor úgy érezzük, hogy kihagytak minket, megijedtünk vagy haragszunk, bizonyosak lehetünk abban, hogy elfeledkeztünk valamely szükségletünkről, sőt, talán arra sem jöttünk rá, hogy létezik. (A kielégítetlen igényeket sugalló érzelmek kiterjedt skáláját a www.cnvc.org honlapon találjuk, vagy lapozzuk föl Marshall Rosenberg PhD kötetét: Nonviolent Communication: A Language of Life. PuddleDancer Press, 2003.)

Belső kalauzunk tudatosításához mindenekelőtt meg kell tanulnunk megbízni érzelmeinkben. Ez nem mindig könnyű, mivel sokunkat arra dresszíroztak, hogy úgy éljük az életünket, mintha folyamatos vészhelyzetben lennénk. Gondoljunk csak bele, hogy a patriarchális társadalmak vagy éppen egy háború után, vagy előtte vannak. Egy ilyen világban a pihenés renyheségnek, a szórakozás pedig kicsapongásnak minősül. Egyvalamit értékelnek csak, az elvégzett munkát. Mi meg efféléket gondolunk: „Később foglalkozom azzal a fájdalmas érzéssel. Pillanatnyilag nincs időm rá. Meg kell írnom a jelentésemet (megfőznöm a vacsorát stb.).” Az ilyen késleltetés vagy hárítás arra készteti testünket, hogy hangosabban szólaljon meg, és így érje el, hogy végre figyeljenek rá. Legközelebb, ha könnyekig meghatódunk vagy nevetéstől pukkadozunk, álljunk meg, és nézzünk magunkba. Nem tart sokáig, viszont hihetetlen mértékben megjavítja életünk minőségét!

Sok nő azt tanulta, hogy kötelező szüntelen vidámságot színlelnie és boldognak mutatkoznia. Ez a mentalitás óhatatlanul is saját szükségletei elfojtásával jár. A szomorúság és a fájdalom az élet természetes velejárói. Egyúttal nagyszerű tanárok is. Senki nem ússza meg őket. Dacára ennek kultúránk azt tanítja, hogy a fájdalom mindenáron kerülendő; ilyen-olyan szerekkel kell elnémítani vagy letagadni. Hogy milyen áron? Nos, nagy az ára.

Nem azt tanultuk, hogy velünk született tulajdonságunk a fájdalom enyhítése, és hogy a testünk szakértő ebben. Könnyek, hangok és mozdulatok a segédeszközei. Egy frissen szült kismama esetleg reszket, mint a nyárfalevél, mert szervezete így lábal ki a megpróbáltatásból. Amikor egy antilop, amelyet oroszlán vesz üldözőbe, élve megússza a hajszát, szintén egész testében reszket.

Sírás közben méreganyagokat ürítünk ki magunkból. Ez egyszersmind energiákat mozgat meg körülöttünk, újracsatornázza, vagy más megvilágításba helyezi a történteket. Amennyiben nem engedélyezzük magunknak, hogy átéljük érzéseinket, ehelyett függőséget okozó tevékenységekbe menekülünk, amilyen például a futás, netalán ilyen hatású szereket – alkoholt, cukrot, partidrogokat – öntünk magunkba, ezzel speciális hormonok (enkefalinok) termelését indítjuk be szervezetünkben, s ennek hatására visszanyeljük könnyeinket, és magunkba temetjük érzelmeinket. A könnyek mérgező vegyületeitől a szervezetnek meg kell szabadulnia. Amikor átengedjük magunkat érzelmeinknek, testünk, elménk és lelkünk egyaránt megtisztul, és mi megkönnyebbülünk. A felismerés, hogy mit kellene tennünk adott helyzetben, nemritkán csak érzelmeink kinyilvánítása és talán könnyeink után következik. Érdekes módon a bánat és az öröm könnyei eltérő összetételűek, és minden hasonlóságuk ellenére élettanilag is különböznek. Nem érezhetjük azonban át az öröm szárnyalását, ha nem szálltunk alá a bánat mélységeibe. Habár eltérő érzelmeket közvetítenek, mégis mindkettő emezek feldolgozásának, megemésztésének természetes eszköze. A különböző hangok (sóhajtozás, sírás, éneklés), a mozgás, továbbá mély légvételeink szintén hozzátartoznak érzelmeink emésztőrendszeréhez. Feladatuk minél gyorsabban és hatékonyabban megszabadulni a fájdalmas érzésektől (lásd a négy ciklusból álló légzőgyakorlatot a 15. fejezetben, a 748. oldalon).

Sok betegség egyszerűen ama szükségletek elhanyagolásának végterméke, amelyekről éveken keresztül nem vettünk tudomást – némelykor születésünk óta vagy még régebbről. Egyik korábbi páciensem, aki migrénnel küszködött, mondta nekem:

– Akkor kerültem mélypontra a fejfájásaimmal, amikor a neurológusom lítiumra készült fogni. Tudtam, hogy nem akarom kitenni ennek a szervezetemet. Megpróbálkoztam a biofeedbackkel, hogy megtanuljam az ellazulást. Borzasztó gyerekkorom volt, amelyből nem volt hová menekülnöm a fájdalmon kívül. Mostanra rájöttem, nem muszáj tovább elviselnem ezt a fájdalmat. Megfigyeltem, hogy abban a minutumban kezdődnek a fejfájásaim, amikor nem törődöm magammal. Ha nem pihenem vagy alszom ki magam rendesen, vagy nem állok a sarkamra a családdal szemben, máris jön a migrén. Megértettem, hogy mindvégig üzenni akart nekem valamit.

Érzelmi megtisztulás:
kigyógyulás a múltból
Akkor gyógyulhatunk csak meg a jelenben, amikor engedélyt adunk magunknak, hogy átéljünk, kifejezzünk és elengedjünk olyan érzelmeket, amelyeket elfojtottunk, vagy igyekeztünk elfelejteni. Jómagam érzelmi kimetszésnek és leszívásnak nevezem ezt. Minden sebész tudja, hogy a tályogokat fel kell vágni, mivel csak így távozik el belőlük a genny. Miután erre sor került, a fájdalom szinte azon nyomban megszűnik, és új, egészséges szövet kezd növekedni a tályog helyén, egész pontosan az alján, onnan dolgozza fel magát a felszínre. Tartsuk ezt észben, mert ugyanez a helyzet az érzelmekkel. Ezek is betokozódnak, ami fájdalmas és legyengít, amennyiben nem veszünk tudomást róluk, és nem szabadulunk meg tőlük, miután megéltük őket. Ehhez a gyökerekig kell lenyúlnunk, majd felhoznunk a felszínre.

A gyerekek hamar és spontán módon túladnak érzelmeiken. Mindannyiunknak velünk született képességünk ez. Sajnos évtizedeken keresztül a lélekgyógyászok azt tanácsolták a szülőknek, hogy ne vegyék fel a síró-rívó csecsemőt, mert ezzel „függőséget” nevelnek beléjük. Mintha bizony egy újszülött függeni kezdene attól az embertől, aki nemrég a hasában hordta, és akivel továbbra is meg kell őriznie ezt a szoros közelséget, hogy megtanulja szabályozni a légzését, a szívverését, a vérnyomását és a testhőmérsékletét. Egyedül, magára hagyva bömbölni – szöges ellentéte annak, amit egy embergyerek igényel. Érzelmi biztonságra egyébiránt a felnőtteknek is szükségük van; nekik is fontos, hogy olyanokhoz kötődjenek, akikre számíthatnak.

Mivel azonban kultúránk mindenek fölé helyezi az érzelmek megfegyelmezését, és azt tartja erénynek, ha némán, magunkban szenvedünk, korán megtanuljuk, hogyan fojtsuk el természetes érzelmi megnyilvánulásainkat, és ne halljuk meg üzenetüket. Amikor egy nő pánikrohamot kap, vagy sírógörcs lesz úrrá rajta, tudom, olyan érzelmei kerültek felszínre, amelyeket fel kell dolgoznia. Környezetében azok, akik úgy tanúi ennek, hogy soha nem néztek még önmagukba, vagy nem éltek át heves érzelmeket, vélhetőleg „hangyásnak” bélyegzik, akinél „elgurult a gyógyszer”, avagy „kiakadt”. Pedig nem akadt ki, egyszerűen csak engedte, hogy elinduljon testében a gyógyulás folyamata. Csupán az intellektus és az ego veszített kontrollt, átadva helyüket a volánnál a test ösztönös bölcsességének.

Az egészségügy képviselői túl gyakran írnak fel ilyenkor gyógyszereket, amivel hónapokra, ha nem éppen évekre lassítják le a gyógyulást. Ám még ha nem is ír receptet egy orvos, akkor is kellemetlen neki végignézni egy efféle érzelmi kitörést. Kultúránkban a legtöbb ember így van ezzel. Nyomban rohannak is, hogy megvigasztalják, aki „kivetkőzött önmagából”. Ezzel megakasztják az érzelmi megtisztulást, s egyúttal magukat is megkímélik a saját érzelmeiktől. A gyógyulás folyamata ezennel megtorpan mindkét félnél.

Ellenben, ha egy nőt bátorítanak, hogy maradjon meg annál, amit érez, és hatoljon a mélyére, miközben olyan hangokat ad ki, amilyenek és ameddig jólesnek neki, üvölthet is akár – nos, ez a nő nemritkán felfedezi, hogy teste a legfájdalmasabb emlékeket és sebeket is be tudja gyógyítani a múltjából. Ha hajlandók vagyunk szembenézni fájdalmas tapasztalatainkkal, amelyek éveken át elszívták az erőnket, ahelyett, hogy elfutnánk előlük, átverekedhetjük magunkat rajtuk. „A fájdalom, ami véget vet a fájdalomnak” – így nevezi ezt a néhai Stephen Levine meditációs oktató, több kötet, így a Healing into Life and Death (Anchor Press, 1987) szerzője.

Amennyiben engedélyezzük, hogy mindenestül kiadjuk magunkból érzelmeinket, együttérzés támad bennünk szenvedő önmagunk iránt, amely oly nagy hangerővel követelte, hogy meghallgassák. Felnőttként már tehetünk is azért, hogy közvetlenül kielégítsük régóta semmibe vett szükségleteinket. Testünk, elménk és lelkünk egyaránt megtisztul és felszabadul ennek hatására. Értékes felismerésekben lesz részünk, és visszatér rég eltemetett megértésünk önmagunk iránt. Nemegyszer tanúja voltam, hogy a feldolgozás mély folyamata után az emberek megbocsátottak önmaguknak és másoknak, mivel sikerült megbékélniük múltjuk fájdalmas emlékeivel. Talán hosszú évek intellektuális magyarázgatása után kerül erre sor, ami azonban soha nem gyógyíthat meg semmit. Ezek az embertársaink egytől egyig könnyedebbek lesznek, s a végén már nevetni is tudnak önmagukon és egykori gyötrelmeiken.

Jó példája volt ennek egy meddőségi sebész esete, akit itt Janine-nek nevezek. Janine nagyon a szívére vette, amikor nem tudott gyermekáldáshoz segíteni egy hozzá forduló nőt, dacára annak, hogy a legmodernebb jelenkori technikákat vetette be. Noha a meddőség kezelése nem áll egzakt tudományos alapokon, Janine túlságosan is átérezte a hozzá forduló párok kudarcát. Szakmai élete így tele volt szomorúsággal.

Egy általam vezetett workshop során, amikor az anyaságra terelődött a szó, többen elsírták magukat. Janine leült a matracára, ott zokogott, miközben ezt ismételgette: Nincs rá szükségem, hogy újabb anyákat csináljak! Nincs rá szükségem; nincs, nincs, nincs!

Miután ezt befejezte, rájött, hogy neki érzelmi szempontból nem is volt édesanyja. Vér szerinti anyja sokszor megverte gyerekkorában. Részben feloldatlan korai fájdalma miatt választotta a meddőségi szakorvosi hivatást, hogy saját leszerepelt anyja helyett olyan anyákat „csináljon”, amilyenre neki lett volna érzelmi szüksége. Mélyenszántó felismerése nyomán megújulva és felszabadultan tért vissza munkájához, amelynek gyakorlása során már nem vállalt magára teljes felelősséget az anyák megfoganásáért.

Álmok: Ajtónyitás a tudattalanra
Az álmok szintén hozzátartoznak belső vezérlőapparátusunkhoz. Tudományos vizsgálatok igazolják, hogy agyi aktivitásunk azalatt, míg álmodunk, megegyezik az ébrenlétével. Az álommunka során belső kalauzunk dologhoz lát agyunkban, hogy eltervezze, mit kell megtennünk az egészséges, kiegyensúlyozott jövő érdekében. Álmaink azt is közlik velünk, mely irányban érdemes vagy nem érdemes erőt kifejtenünk, továbbá, hogy hogyan és hol kell megfelelő kiigazításokkal élnünk. Doris E. Cohen, PhD, klinikai pszichológus és álomspecialista felhívja a figyelmet, hogy egy álom valamennyi szereplője saját tudattalanunk lakója.

Egyik volt páciensem, aki kigyógyulóban volt a krónikus kismedencei fájdalomból, elmondta nekem, hogy gyógyulófélben álmaiban is egyre erősebbnek és talpraesettebbnek látta magát. Alig várja a lefekvés idejét, amikor megint álmodhat, újságolta.

Egy másik betegem, aki vérfertőzését dolgozta fel, beszámolt egy álmáról:

– Nemrég azt álmodtam, hogy egy négyéves kislány valakiről beszélni próbált nekem, aki bántotta. Tudom, hogy én vagyok az a kislány… és figyelnem kell rá álmaimban.

Megint másik betegem, aki krónikus hüvelygyulladásban szenvedett, álmaitól kért eligazítást, mivel fizikai kezelésünk sehogyan sem hozta meg a kívánt eredményt. Egy hét múlva a következővel tért vissza:

– Volt egy álmom. Minden fekete volt, és egy hang azt mondta: „Ha megszabadulsz Larrytől, megszűnnek a panaszaid.”

Betegem végül lerendezte párkapcsolati problémáit, mire állapota is javulni kezdett.

Évekkel ezelőtt, olaszországi utamról hazatérve ezt álmodtam: Kedvenc vízparti éttermemben készültem vacsorázni. Odaérve láttam, hogy egy közeli bolt szárítókötelet feszített ki az utcafronton. Két ruha lógott rajta, ugyanolyanok, mint amelyeket Olaszországban vásároltam, mindkettő „Save the Queen!” márkájú. Hihetetlen volt, hogy itt, a helyi boltban is árulják azokat a holmikat, amiket olyan különlegesnek gondoltam Olaszországban, ráadásul nemcsak ezeket, de további ruhadarabokat is ugyanabból a márkából. Ezek a külföldön beszerzetteknél is menőbbek voltak, és mindet az én méretemben árulták. Ezzel az álmommal azt az üzenetet kaptam, hogy minden, amiben csak divatozni kívánok (lásd a Save the Queen! megjelölést), gyakorlatilag ott van a szomszédomban. Nem muszáj elutaznom érte. Olyasmi volt ez, amit Dorothy is megértett az Óz, a csodák csodája című filmben, miután felébredt. Viccesnek, egyúttal bátorítónak is találtam az álmomat.

Tanuljunk meg odafigyelni az álmainkra, jegyezzük le nyomban kora reggel. Tervezzük el még lefekvés előtt, hogy vissza fogunk emlékezni rájuk. Tartsunk jegyzetfüzetet és tollat az ágyunk mellett, de a mobilunkba is diktálhatunk, későbbre hagyva az átírásukat.

VIGYÜK ÁT LÉPÉSENKÉNT
AZ ÁLMOK BÖLCSESSÉGÉT TUDATOS ÉLETÜNKBE

Alább azt a folyamatot ismertetem, amelynek révén tudatosítottam álmaim üzenetét. Doris E. Cohentől tanultam mindezt, akivel közel egy évtizedig rendszeresen elemeztem álmokat.

1. Emlékezzünk vissza álmunkra, és jegyezzük le ébredésünk pillanatában, akár az éjszaka közepén is. Ne kövessük el azt a hibát, hogy későbbre hagyjuk a dolgot. Nagy valószínűséggel sokat felejtünk majd.

2. Adjunk címet az álmunknak, mintha egy újság szalagcíme lenne. Ezzel sikerül megragadnunk tudattalanunk iránymutatásának lényegét.

3. Olvassuk föl hangosan az álmot. Saját hangunk még érthetőbbé avatja az üzenetet.

4. Gondoljuk végig, mi jelenleg a legnagyobb problémánk.

5. Írjuk le úgy az álombeli tárgyakat, mintha egy másik bolygó lakójának magyaráznánk. Mondjuk, így: „Hotelszobáról álmodom. Mi a hotelszoba? Átmeneti szálláshely.” Amennyiben gyerekkori otthonunk szerepel az álomban, biztosak lehetünk abban, hogy hajdani problémáink is mind megmutatkoznak.

6. Foglaljuk össze a tudattalan üzenetét.

7. Mit javasolhat az álom a való életre?

Amennyiben egy nemrég megnézett film vagy tévésorozat színészeiről álmodunk, szinte bizonyos, hogy nem ők a fontosak. Nem is azért kerültek az álomba, mert frissen láttuk őket szerepelni. A tudattalan roppant célratörő, és feltétlenül mondani akar valamit a kérdéses színésszel vagy filmmel a minket leginkább foglalkoztató problémáról. Például álmodtam valamit Jake-ről, a Botrány című tévésorozat merénylőjéről, aki szerelmes volt a főszereplőbe, Olivia Pope-ba. Jake mindennek a megtestesülése volt a szememben, amit nagyra tartottam: hűséges, talpraesett és felelősségteljes. Épp ez volt tehát az álmom üzenete.

Íme, néhány hasznos álomutalás:

A haj a fejen gyakran sugall gondolatokat. A cipő és a ruha életben betöltött szerepeink helyett állhat. A repülőgépek, vonatok és autók nemritkán azokat a járműveket szimbolizálják, amelyek átszállítanak bennünket éveinken. Aki kíváncsi a témára, annak azt ajánlom, lapozza fel dr. Cohen könyvét: Dreaming on Both Sides of the Brain: Discover the Secret Language of the Night (Hampton Roads, 2017). Kitűnő munka a tájékozódáshoz továbbá a Dreams That Can Save Your Life: Early Warning Signs of Cancer and Other Illnesses (Findhorn Press, 2018). A szerzők, dr. Larry Burk és Kathleen O’Keefe-Kanavos, megosztják az orvosi kutatások következtetéseit a jósálmok diagnosztikus szerepéről. Emellett tanácsokat adnak az álomnapló-vezetéshez és álmaink értelmezéséhez.

Az intuíció mint vezetőnk
Az intuíció mindenfajta észérvet mellőzve közvetlenül vezet rá az igazságra vagy egy tényállásra. Segédletével elegendő információ hiányában is helyesen dönthetünk. Nem a hatodik érzékünk, hanem a legelső. Születésünktől fogva velünk van, noha korán lebeszél róla egy olyan kultúra, amelyik a bal agyféltekés rációt részesíti előnyben.

Jó példa erre, amikor egy sötét szobába lépve azonnal megérezzük, ha valaki van már ott; akkor is, amikor semmit sem látunk, és nem is szóltak nekünk erről. Vagy amikor tudjuk, ki telefonál, noha még nem vesszük kézbe a készüléket. Mindannyiunknak fejlett volt az intuíciója gyerekkorában, többségünk esetében azonban nagyjából hétéves korunkra igyekeztek kiverni a fejünkből. A frontális lebeny észérvekkel dolgozó agyi központjai ilyenkor veszik át az uralmat, elnyomva ekkortól az intuíció jeladásait. Minél iskolázottabbak vagyunk jelen kultúránkban, annál kevésbé bízunk meg természetes intuíciónkban. Mivel társadalmunk jószerével csak a logikus, racionális, bal agyféltekés gondolkodást becsüli meg, azt tanuljuk, hogy primitívnek, tudatlanságnak bélyegezzük a megismerés egyéb forrásait.

Így vált tehát gyanússá és mellőzötté megérzőképességünk. Ugyanakkor olyan képesség ez, amelyet bármikor újratanulhatunk, lévén a tájékozódás természetes segédeszköze. Jóllehet a függőségek elidegenítenek mindattól, amit tudunk vagy érzünk, és az emberek többsége ugyanígy áll az intuícióval is, belülről jövő irányítottságunk fokozódásával, amint belső kalauzunkhoz is közelebb kerülünk, intuíciónk értelemszerűen szintén többet hallat magáról. Társadalmunk elfogadja, hogy közülünk csupán a zsenik használják ki agyi kapacitásuk 25%-át. Intuíciónkra támaszkodva tetemesebb részét mozgósíthatjuk intelligenciánknak, mint amennyit megszoktunk.

Intuitív iránytűnkkel energiamezőnkben is olvashatunk, csakúgy, mint másokéban. Több száz éves hagyomány ez, s nem egy ősi orvoslás alapja. Így dolgoztak a sámánok vagy a wicca boszorkány gyógyítói.

Az intuitív vezérlés már azelőtt jelzi az energiablokkok jelenlétét, mielőtt fizikai tüneteket produkálnának. E jelzésekre figyelve megőrizhetjük egészségünket.

Hogyan működik a belső vezérlés?
Egyik medikus barátnőm észrevette, hogy mindig akkor fájdul meg a háta, amikor olyan valamivel kénytelen foglalkozni, amihez semmi kedve. (Mindez annak ellenére igaz, hogy van úgynevezett fizikai problémája, ami egymagában megmagyarázná a hátfájását.) Nem is olyan régen eltervezte, hogy értekezést ad ki a kollégáival közös kutatásairól. Valahányszor azonban erre gondolt, fájni kezdett a nyaka, és felkavarodott a gyomra. Iskolái elvégzése közben végig azt hallotta, hogy a hasonló kutatói beszámolók elengedhetetlenek a szakmai előmenetelhez. Belső kalauza azonban mást súgott. Tudta, csak úgy marad egészséges, ha erre a belső hangra hagyatkozik a társadalmi elvárások helyett. Ez a barátnőm végül a személyiségének megfelelőbb pályát választott, egy kórházi laborban dolgozik! A teste vezérelte ide. A magam karrierje azzal vette kezdetét, hogy orvostanhallgató koromban végignéztem egy szülést. Kis híján elájultam, és könnyekre fakadtam a csodálattól. Nem akármilyen intuitív üzenet volt ez a testemtől!

Testünk úgy van megszerkesztve, hogy akkor működik ideálisan, ha nekünk tetsző munkát végzünk. Amennyiben tudni kívánjuk, mire szánt minket az isteni gondviselés, járjunk utána, miben vagyunk tehetségesek, és máris kezünkben a válasz. Azok a nők, akik szeretik a munkájukat, általában kicsattanó egészségnek örvendenek. Aki tudni kívánja, miben tehetséges, emlékezzen vissza 9–11 éves korára, mert ekkor még nem kábította el a jelenkori kultúra. Mivel szeretett akkor foglalkozni? Mit felelt a „mi leszek, ha nagy leszek” kérdésre? Egyik közeli barátnőm visszaemlékezett, hogy körülbelül tízéves korában fivéreivel a közeli roncstelepen szeretett játszani. Testvérei segítettek kihúzni az üléseket a kocsikból. Ezekből építette meg a „kórházát”, a fivéreit meg lefektette rájuk mint a betegeit. Megérezhette, hogy nővér lesz később.

De úgy is rákérdezhetünk képességeinkre, ha azt tudakoljuk, mit tennénk, ha mindössze fél évünk lenne hátra. Megmaradnánk-e a jelenlegi állásunkban? Kitartanánk-e mostani partnerünk mellett?

Arra születtünk, hogy kiteljesedjünk és szabadok legyünk. Ösztöneink megsúgják, mely cselekedetek, gondolatok, érzelmek és tárgyak segítik ezt elő. Meg kell tanulnunk megbíznunk önmagunkban, és abban, hogy természetünk is a gyógyulás és boldogság felé kormányoz minket.

Sokakba azt sulykolták, hogy nem kaphatják meg, amit akarnak, és egy küzdelmes élet jobban becsülendő az örömtelinél. Abban a hiszemben nevelődünk, hogy a szenvedéssel megvásárolhatunk valamit. Arra tanítottak minket, hogy ne bízzunk meg semmiben, ami túl sok vigasságot, mulatozást, élvezetet ígér.

Hányszor és hányszor fordult elő velünk, hogy amikor egy étteremben vagy otthon nevetgéltünk jókedvünkben, ránk szóltak, fogjuk vissza magunkat? Ezt a rosszallást testünk is visszatükrözi. Egy kitűnő hipnóziskutató egyszer megjegyezte, hogy a negatív hatásokat, például a vízhólyagokat, kétszer könnyebb előidézni, mint a pozitívakat.4 Mikor azonban félreérthetetlenül közöljük, hogy mit akarunk, és miért, azonnal összhangba kerülünk belső vezérünkkel, éspedig azért, mert akaratunk kinyilvánítása kedvére van testünknek. Erre vonatkozó gondolataink és érzelmeink automatikusan kellemes izgalmat keltenek bennünk, ami aztán ráhangol belső tudásunkra és spirituális energiánkra. Az eredmény lelkesedés és jókedv, mi pedig már itt, a földön a mennyországban érezhetjük magunkat.

Kultúránk egyre azt magyarázza, hogy önzés saját igényekkel fellépni vagy örülni az életnek. Sok lány kapta meg, miután ráérzett a benne rejlő erőre: „Kinek képzeled magad? Sába királynőjének?” Túl sokan hallották közülünk: „Csak ne szállj el magadtól!” Pedig mindössze büszkék voltunk elvégzett munkánkra, vagy megdicsértük magunkat valamiért, amit örömmel csináltunk. Hasonló megjegyzések egész életünket végigkísérik, és megkeserítik. Önzőnek kiáltanak ki minket, csak mert magunkra is merünk gondolni. Márpedig arra nevelődtünk, hogy az önzésnek még a gyanúját is bármi áron kerülnünk kell. Azt tanultuk, hogy önfeláldozással csikarhatunk ki magunknak szeretetet és elfogadást, többre nem vagyunk jogosultak.

Ne értsük félre, nem önközpontúságot és öntömjénezést hirdetek itt. Ég és föld a különbség aközött, hogy foglalkozhassunk nekünk kedves dolgokkal, és aközött, hogy elvárjuk, az egész világ álljon a szolgálatunkra. Becslések szerint az emberek egyötöde személyiségzavarban szenved, nárcisztikus, borderline tüneteket mutat, vagy antiszociális. Az emberiség 1/25 része pedig totális pszichopata, akik hírből sem ismerik a lelkiismeretet.5 Ezek az emberek iszonyú rombolást végeznek a családjukban, egyéb kapcsolataikban és a társadalomban általában, s óriási népegészségügyi problémát jelentenek. Jómagam egy egész könyvet írtam ebben a témában Energiavámpírok – Kerüld el a kimerítő és mérgező kapcsolatokat, és nyerd vissza az életerőd címmel (Édesvíz, 2019, eredeti cím: Dodging Energy Vampires: An Empath’s Guide to Evading Relationships That Drain You and Restoring Your Health and Power). Akinek balszerencséjére van ilyen ismerőse vagy hozzátartozója, talán túlzott lelkiismeretességgel és fokozott felelősségvállalással próbálja helyrehozni az általa okozott kárt. Azért hozakodom itt ezzel elő, mert túl sok nő (és férfi) pazarolja el az életét ilyen szörnyetegekre, amit érthető módon egészségük is megszenved. Az eddigiek fényében nehéz egy nőnek a mi kultúránkban megkapnia, amire szüksége van, amikor az egész élet működtetését várják el tőle, a gyerekneveléstől a háztartásvezetésig. De ha pont ez lenne kedvére, akkor is alábecsülik, és esetenként rosszul fizetik meg a fáradozását. Igen ám, csakhogy semmi nem fog változni a külső körülményeiben, amíg meg nem tanulja becsülni önmagát és képességeit, legalább annyira, mint amennyire mások megbecsülését és kiszolgálását belé nevelték. Hadd idézzem itt egy barátom mondását: „Amennyiben egy akarsz lenni a kiválasztottak közül, ehhez mindössze önmagadat kell választanod!”

Csaknem minden nőismerősömet úgy kondicionálták, hogy elhiggye, helyeslendő, ha mások igényeit a magáéi elé helyezi. Holott ennek ellenkezője igaz: nem tehetünk semmit másokért, ha előbb nem törődünk eléggé önmagunkkal.

Imádom, ahogyan Danielle LaPorte vállalkozó kifejti ezt a honlapján (www.daniellelaporte.com):

Magamon és másokon egyaránt felfedezem ezt: a boldogságtompítót. Érezzük a szikrák pattogását, csordultig vagyunk hálával. Már egy mosolyra görbülő száj is beissza magát sejtjeinkbe. Előszeretettel élünk az élet napos oldalán, mégis hallgatunk róla. Ahogy egy új ismerősöm megjegyezte: „Visszafogjuk örömünket, mert… a boldogság a hatalom egy formája.”

Hát így kell bánni vele?

A boldogság valóban hatalom. A boldogság gyöngyöző, túlcsorduló tudatosság, akár a szénsavas víz. Megnyilvánulásra, megfogalmazásra vár. Valahányszor leárnyékoljuk örömünket, összezavarjuk ezzel idegvégződéseinket. Agyunkban mosolygó idegsejtek sülnek ki, a szánk azonban rövidre zárja az öröm áramát. Ha túl sokáig temetjük magunkba, ott is marad észrevétlenül mindörökre.

Tegyünk meg tehát egy szívességet. Legyen jó vagy rossz idő; jó vagy rossz a társaság, amennyiben boldogok vagyunk, és tudunk róla, kürtöljük világgá!

Danielle minden szava szívemből szólt. Orvosként mindenkit biztosíthatok, hogy a boldogság igenis gyógyhatású. Íme, egy példa.

Dana Johnson kutató és okleveles nővér, a barátnőm, a szeretet és boldogság hatalmát felismerve gyógyult ki a Lou Gehrig-betegségből (amiotrófiás laterálszklerózis, ALS). Évekig szenvedett ebben a betegségben, majd egy idő után kezdte elveszíteni az uralmat légzőizmai és teste egésze felett. Légzési nehézségei láttán már azt hitte, a halálán van. E ponton azonban úgy határozott, ha meg is hal, előbb megtapasztalja az önmaga iránti feltétel nélküli szeretetet. „Olyan vagyok, mint egy tál zselatin kerekesszékben”, mondogatta magáról. Így ült ki naponta negyedórára a tükör elé, ahol kifejezte szeretetét egy-egy testrésze iránt. A kezeivel kezdte, mert ez idő tájt ezt volt számára a legkönnyebb feltétel nélkül szeretni, majd mindennap más és más testrésze került sorra. Ahogy megtanulta értékelni a testét, napról napra javult az állapota. Naplót is vezetett a fejlődéséről. Közben belátta, hogy gyerekkora óta abban a hiszemben élt, mások csak akkor fogadják el, és becsülik valamennyire, ha feláldozza a szolgálatukban saját igényeit. Egy halálos kimenetelű betegség tanította meg arra, hogy az önfeláldozás mindig zsákutca. Valójában az ALS túlélési esélyeire jelentős kihatással vannak a lelki tényezők. Mivel pedig ennek a kórképnek sem okát, sem bármiféle gyógymódját nem ismerjük, e tényezőket nem lehet eléggé megbecsülni.6 Noha a másokkal való törődés keltette jó érzés jót tesz az egészségnek, ennek ellenére túl sok nő varázsol süteményeket az asztalra, főz kávét vagy takarít azért, mert elvárják tőlük. Bűntudatuk lenne, és értéktelennek éreznék magukat, ha elmulasztanák. Mások kötelező kiszolgálása kimerültséghez, kiégéshez és nehezteléshez vezet.

Tudnunk kell, mit nem akarunk

Nemcsak azzal kell tisztában lennünk, mit akarunk, de azzal is, hogy mit nem. Ez utóbbi voltaképpen velünk születik. Minden csecsemő különbséget tesz aközött, ami jó, és ami nem jó neki. Nagyjából hatéves korig a gyerekek ösztönösen a számukra kellemesebbet választják. Ez a képesség már egy kétévesnél vegytiszta formában jelen van, holott nemrég tanulta meg kimondani a tagadószót. Nevetek elragadtatásomban, amikor ennyi idős lányunokám rám szól:

– Ne, Lulu!

Most tanulja meghúzni a határait, ezzel egy időben azonban udvariasságot is tanul a „kérlek”, „légy szíves” és „köszönöm” szavak elsajátításával. (Mellesleg egy újszülött semmi mástól nem fél, mint attól, hogy leesik, és a hangos zajok is megriasztják. Minden más félelme tanult.)

A képesség, hogy nemet tudjunk mondani arra, ami nincs a javunkra, belső vezérlésünk elengedhetetlen tartozéka. Soha nem késő nemet mondani arra, ami elszívja erőinket, és igent arra, ami újult erővel tölt el.

• Amikor felhív egy barátunk, és a segítségünket kéri, mondjuk azt, hogy visszahívjuk. Gondolkodjunk el egy pillanatra, és tegyük fel magunknak a kérdést: „Valóban vele akarok most foglalkozni, vagy inkább valami mással?” Amennyiben nem azonnali „igen” a válasz egy ilyen kérésre, akkor valószínűleg a „nem” felel meg az adott helyzetben. Ha barátunk megsértődik ettől, akkor talán ideje lezárni ezt a kapcsolatot.

• Vizsgáljuk meg testi reakcióinkat, amikor segítségért fordulnak hozzánk. Megfeszül-e valamelyik testtájunk? Mit mond erre a testünk? Azt, hogy „Igen, remek mulatság lesz”, vagy „Nem, ez csak kimerítene”?

• Amikor a nap végén fáradtnak és ingerültnek érezzük magunkat, tegyük fel a kérdést, milyen szükségleteink nem elégülhettek ki. Kérdezzük meg továbbá, mely gondolatok, ténykedések vagy emberek szívták el leginkább életerőnket a nap folyamán.

• Olyan napokon, amikor csodás formában vagyunk, kérdezzük meg magunktól, mely gondolatok, ténykedések vagy emberek dobtak fel ennyire.

• Vezessünk naplót, és jegyezzünk fel minden behatást, ami pozitív energiával tölt fel. Amennyiben odafigyelünk ezekre a dolgokra, több jót vonzunk magunkhoz.

• Mélyítsük el magunkban az elismerés és hála érzését. Írjuk össze mindazt az áldásos befolyást, amiben részünk van. Tartsuk észben, hogy amire figyelünk, az fokozottabban lesz jelen életünkben.

• Használjuk ki ezt a kedvező erőhatást. Irányítsuk figyelmünket tudatosan olyan gondolatokra, érzelmekre és körülményekre, amelyek javítanak a közérzetünkön. Fölöttébb hatásos gyógymód ez. Annak megbecsülése, ami javunkra szolgál, megnöveli vibrációnk rezgésszámát, azt a frekvenciát, amellyel rezonálunk a mindenség energiáira.

Egyik volt páciensem, egy szociális munkás PMS-panaszokkal és enyhe szorongásos rohamokkal keresett fel. Előtörténetét hallgatva észrevettem, hogy soha nem jutott idő magára, és mialatt egyfolytában mások szükségleteinek kielégítésével volt elfoglalva, a sajátjára már nem volt ereje. Azt tanácsoltam, figyelje meg, mely tevékenységek segítik a feltöltődését, és melyek azok, amelyek kimerítik. Panaszai megszüntetésére napi egyórás pihenőt írtam elő, amikor kizárólag a neki kedves dolgokkal foglalkozik. Megfogadta a javaslatomat, és nem telt bele egy hónap, megszűntek a panaszai.

– Amikor lefekszem, vagy leülök a naplómhoz, a szó szoros értelmében érzékelem a testembe visszatérő energiát. Új világot nyitott meg előttem annak tudata, mennyire fontos ez fizikai és érzelmi jóllétemhez – hálálkodott.

Természetesen, amikor nemet mondunk valakinek, bűntudatot érzünk, hiszen belénk sulykolták, mit kellene tennünk ahhoz, hogy elnyerjük mások helyeslését. Ez a fajta bűntudat nemzedékről nemzedékre öröklődik a családokban. Egyik barátnőm egyszer felhívott a szabadsága alatt, de rövidre kellett fognunk a beszélgetést, mivel a szüleivel kellett tartania a gyülekezetükbe, hogy ott gyümölcsöt tálaljon fel a híveknek. Megkérdeztem, muszáj ezzel fáradnia, amikor úgyis olyan rövid a szabadsága? Hallgatott egy sort, majd azt felelte:

– Mindig így csináltuk.

– És jó ez így neked? – faggattam tovább.

– Nem – felelte.

– Akkor miért nem vetsz neki véget? Nem vagy már gyerek. Hiszen nem is laksz már ott, ahol a szüleid, nem jársz a templomukba.

– Ezt várják el tőlem. Mindig így csináltuk.

Most, hogy lehullt szeméről a hályog, és ráébredt, hogy vakon követi a család begyöpösödött szokásait, ez volt az utolsó ilyen vakációja. A következő évi szabadsága idején beiratkozott egy jógatanfolyamra, ami újult erővel töltötte fel.

Valamennyien rendszeresen kapunk üzeneteket a testünktől arról, mi szolgálja egészségünket, és mi nem. Azonnal jelzi, amikor valami olyat teszünk vagy gondolunk, ami nincs egészen a javunkra. Egyik barátnőmnek azonnal hasmenése lesz, és gyomorgörcsök törnek rá, amikor csak arra gondol, hogy meg kell látogatnia a szüleit. Egész gyermekkorában mind fizikailag, mind érzelmileg bántalmazták, és ezzel most, hogy már felnőtt nő volt, sem hagytak fel. Barátnőm teste tudja, mi vár rá a szülői házban, s tüneteivel tiltakozik ellene. Amint engedélyt ad magának, hogy lemondja a látogatást, a gyomra is azonnal helyrejön. (Azt is meg kellett tanulnia, hogy ne érezzen szorongást anyja vádjait hallva, aki „rossz leányának” nevezi majd.) Idővel talán eléri, hogy nem muszáj megfizetnie ezeknek a látogatásoknak az árát. De hát ezért már PhD-t lehetne kapni! Gyakran mondom művelt ismerőseimnek, akik azt hiszik, fölötte állnak az alantas gonoszkodásnak, legyenek bármilyen nemes lelkűek és megbocsátók, az ételhez adagolt porított üveg továbbra is ártalmas.

Egészségünk és jó közérzetünk megőrzése érdekében meg kell szívlelnünk testünk finom jelzéseit arról, mi jó nekünk, és mi nem. Elködösült gondolkodás, szédülés, heves szívdobogás, pattanások, fej-, hát- és gyomorfájás, kismedencei fájdalom azok az enyhe tünetek, amelyekkel szervezetünk gyakorta kifejezi tiltakozását, és arra int, hogy álljunk a sarkunkra a külső kényszer ellenében. Íme, egy újabb példa saját életemből.

Még az 1980-as években, amikor két kisgyerekkel bajlódtam, a munkaköröm is alaposan leterhelt. Úgy éreztem, a kollégáim sem becsülik meg eléggé munkám nehézségeit. Bőrömön jókora kelések nőttek – szaknyelven ez cisztás akné. Egészen addig nem volt hozzá szerencsém, még kamaszkoromban sem. Vitaminokkal, a legkülönbözőbb bőrkrémekkel és az étrendem megváltoztatásával próbáltam elmulasztani. Semmi nem segített, egészen addig, míg ott nem hagytam a munkahelyemet. Nem telt bele hat hónap, és a keléseim nyomtalanul eltűntek.

Tiszta sor, arcom hű tükre volt körülményeimnek azokban az években. Testem tudtomra adta, hogy munkaköri környezetem kívánnivalót hagy maga után. Arcbőröm érzékenysége haragomról tanúskodott, amiért a kollégák nem becsülték meg eléggé a munkámat. (Ami azt illeti, ekkoriban még én sem fogadtam el magamat teljesen, és munkahelyi körülményeim visszatükrözték mindezt. Mondanom se kell, ez jóval azelőtt volt, hogy a hivatalos orvoslás jóváhagyta volna a természetgyógyászatot vagy a holisztikus megközelítést.) Érzelmeimet mélyen magamba fojtottam, noha akkoriban ez sem tudatosult bennem. Amint szembenéztem legbelső szükségleteimmel, és kiléptem abból a helyzetből, ami káromra volt, arcbőröm magától kitisztult. Ugyanúgy, ahogyan az életem.

A negatív érzelmek arra valók, hogy tudassák velünk, nem jó úton járunk. Ha rájövünk, hogy testi tüneteink, érzéseink egytől egyig a szövetségeseink, amennyiben jelzik, mi szolgálja leginkább javunkat, és mi nem, szabaddá válunk. Valahányszor felpaprikázzuk magunkat, megfájdul a fejünk, vagy más testi panasz jelentkezik, gondolkozzunk el, miféle ki nem elégített szükséglet dörömböl tudatunk kapuján. Amikor elkap a negatív érzelmek lefelé tartó spirálja, azonnal tudom, hogy elvesztettem a kapcsolatot belső kalauzommal, és túlságosan lefoglal, ami ellen tiltakozom. Megtanultam felfigyelni ezekre az intő jelekre, ilyenkor leállok egy pillanatra. Ha olyan szerencsém van, hogy rajtakapom magamat rossz hangulatom legkezdetén, gyakran sikerül pozitív irányba terelnem energiáim áramlását. Ehhez az alábbi lépéseket kell követnem:

1. Ítélkezés nélkül veszem tudomásul, mi az, amit érzek. Nem dagonyázom a negatív érzelmekben, és nem nyújtom ki megtapasztalásukat, viszont maximálisan átélem őket.

2. Elismerem, hogy nem ok nélkül valók. Szinte mindig belső gyermekem valamiféle ki nem elégített szükséglete áll a háttérben.

3. Nagyjából 20 másodpercet fordítok arra, hogy kiderítsem, mi váltotta ki energiáim negatív áramlását. Egyszer például mérges lettem a személyzet egyik tagjára, amiért nem adott át időben egy fontos üzenetet, holott azonnali visszahívást tett volna szükségessé.

4. Miután sikerült rálelnem negatív érzelmeim forrására, megkérdezem magamtól, mire van szükségem. Néha ez nem is olyan kézenfekvő, kivált, amikor az ember egy lefelé tartó spirállal hadakozik, ami aránytalanul nagyobb horderejű a jelen helyzetnél. Ennek az az oka, hogy bármely történés elmúlt események tömkelegének emlékeit hívhatja elő (akár úgy is, hogy nem vagyunk tudatában) – olyan eseményekét, amikor hasonló szükségletünk szenvedett csorbát. Ajánlatos ilyenkor megkérni egy barátot, hogy legyen segítségünkre a nyomozásban, és nem elmerülnünk érzelmeink örvényében.

5. Ezután megfogalmazom, mire van szükségem. A jelen példában arra, hogy a személyzet tartsa tiszteletben teendőimet. Efféléket hallhatnak tőlem: „Időben szeretném megkapni a telefonos üzeneteimet, hogy késedelem nélkül, annak rendje és módja szerint megválaszolhassam őket.” Szükségleteink kinyilvánítása meg szokta tenni a magáét, mivel világos meghatározásukkal teljesülésük felé tereljük alkotó erőinket. Egy pusztán pozitív energiát hordozó kijelentés, amiben egy csöpp negativitás sincs, segít bevonni tapasztalataink körébe, amire akaratunk irányul. Ez pedig pozitív végkicsengést ad a helyzetnek.

6. Végül megerősítésekkel is alátámasztom: igenis van bennem elég erő, hogy belső kalauzom útmutatásával megszerezzem, amire szükségem van.

Gondoljunk a vonzás törvényére: az emberek és a körülmények, amelyeket magunkhoz vonzunk, mindenkor saját gondolatainkat és érzelmeinket visszhangozzák. Orvosi működésem kezdetén meglehetősen gyakran éreztem a támogatás hiányát, úgy otthon, mint a munkahelyemen. Akkor még úgy hittem, legjobb, ha mindent önnön erőmből oldok meg. Az évek során megváltoztattam a támogatásra vonatkozó nézetemet, mivel ráébredtem, hogy mindenképpen szükségem van rá, ráadásul meg is érdemlem. Megtanultam, hogy ne szégyenkezzek ebbéli igényeim miatt, mert semmi rossz nincs abban, amikor ezt kérem. Amúgy rendszerint meg is kapom. Belső változásom eredményeként bámulatos támogatásban van részem, úgy odahaza, mint a munkámban. Ezt az „összefogás erejének” neveztem el magamban.

E folyamat hozzásegített, hogy elismerjem érzelmeim létezését, maradéktalanul átéljem, majd útmutatásul használjam a dolgot szükségleteim kielégítéséhez. Rendszeresen letelepszem jegyzetfüzetemmel, és összeírom, mi mindent remélek kihozni az adott helyzetből. Gondolataim így ráhangolódnak belső hangomra, ami bitang jó érzés. Ezt többnyire ötletek sora követi közvetlen teendőimről. Fontos azonban hangsúlyoznom, hogy a tettek mezejére lépni külön fázis, és csakis azután kerítek rá sort, miután alaposan feltérképeztem szükségleteimet és vágyaimat. Nem foglalkozom viszont azzal, hogy kiötöljem, hogyan küzdjek az ellen, amit elutasítok, mert ezzel csak újabb haszontalanságokra fecsérelném az erőmet. Ezért javaslom, hogy száműzzük szótárunkból az olyan kifejezéseket, mint „harcolni” a rák vagy egyéb betegségek ellen.

Régebben például a volt férjem hosszú órákat töltött a kórházban, így vacsorára sem jött haza. Az ablakban lestem a jövetelét. Igyekeztem melegen tartani az ételt, haragudtam rá, és sajnáltam magamat. Minél bosszúsabban követeltem, hogy jöjjön időben, annál jobban elmérgesítettem ezzel a házasságunkat. Egy ízben gondoltam egy nagyot, megvacsoráztam egymagam, elhatározva, hogy akkor egyedül élvezem az estét. Egy ideig így ment, mígnem a férjem magától pontosabb lett, vagy hazatelefonált, hogy késik. Rá kellett jönnöm, sorozatos panaszaim távolmaradása miatt tartósították a helyzetet. Egyúttal azt is megértettem, idejétmúlt elképzelés, hogy nekem kell melegen tartanom az ételt minden áldott este, holott mindketten ugyanannak a kórháznak a sebészetén dolgoztunk. Amikor felismerjük, hogy vibrációinkkal vonzzuk magunkhoz tapasztalatainkat, ezzel uraivá válunk az életünknek. Egyúttal azt az elvárást is el kell engednünk, hogy bárki felelős szükségleteink kielégítéséért. A mi feladatunk ez, senki másé. Ugyancsak fel kell hagynunk azzal, hogy másokat tegyünk felelőssé boldogtalanságunkért. Az esetek többségében családtagjaink is készségesen segítenek, feltéve, hogy szépen kérjük erre őket, és nem követelőzünk. (Ami sajnos nem igaz, amennyiben energiavámpírral van dolgunk.)

Balszerencsénkre ahelyett, hogy belső kalauzul tennénk meg érzelmeinket, azt nevelték belénk, hogy féljünk a negatív indulatoktól, sőt, egyenesen vessük el őket, mert „rosszra vezetnek”. Habár dicséretes, és néha egyenesen elkerülhetetlen, hogy valaki nagy nyomás alatt is megőrizze önuralmát, nem engedhetjük, hogy ez a szigorú kontroll elkendőzze érzelmi életünk teljes gazdagságát. A férfiaknál nagyobb az érzelmektől való eltávolodás kockázata, mint a nőknél, mivel korán megtanulják, hogy „a nagyfiúk nem sírnak”. Mindez hozzájárul ahhoz a „mérgező férfiasságkultuszhoz”, amit újabban olyan élenjáró szerzők kifogásolnak, mint Lewis Howes, A férfiasság álarcai című kötet szerzője (Motibooks, 2018, eredeti cím: The Mask of Masculinity).

Egyik barátnőmet arra szoktatták, hogy amikor sírhatnékja támad, fúrja arcát a párnába, hogy ne zavarja meg ezzel a családot. Holott a hangok kiadása sírás közben szervesen hozzátartozik érzelmeink „megemésztéséhez”, s egyúttal energiáink szabad áramlását is fenntartja a testünkben.

Nemrég újranéztem a Jane Austen Értelem és érzelem című regényéből készült filmet. Elinor, az egyik nővér egész életében az „értelem” pártján állt, miközben magába fojtotta szükségleteit és vágyait. Leghőbb vágya, hogy nőül mehessen szíve választottjához. Senkinek sem szól érzéseiről, arra vár, hogy a férfi kezdeményezzen. A történet lezárásakor, mindenféle bonyodalmak után, amikor végül szerelme nyilatkozik, felszakad lelkében az érzelmek gátja, és csillapíthatatlan zokogásban tör ki. Fájdalmas felismerés, hogy Elinor korántsem áll egyedül a viselkedésével. Megpróbál beletörődni a sorsba, amelyet rámért az élet, és értelmével úrrá lenni vágyain. A fegyelmezett külső azonban a vágyak és életerő tornádóját rejti magába, amely arra vár, hogy felszabadulva tombolni kezdjen. Szerencsére nincs szükségünk a nagy Őre ahhoz, hogy belső kalauzunkat szabadjára engedjük.

Kultúránk évezredeken keresztül egyfajta vegetálást, „élettagadást” preferált. Ez most átalakulóban van. Eddig arra kondicionálták elődeinket, hogy „ne csináljanak jelenetet”, fogják vissza magukat. Igen korán megtanulták és megtanultuk, hogy az érzelmek szégyellnivalók, helytelenek. Ahogyan azt is, hogy ne bízzunk meg a testünk jelzéseit továbbító belső kalauzunkban. Amikor tilalom alá esik, amit tudunk vagy érzünk, módszeresen eltiltanak minket legbelső vágyaink és szükségleteink kielégítésétől is. Még vallásunk is a velünk született életöröm és kreativitás elfojtását hagyja jóvá. Örülni bűn, hirdeti. „Civilizációnk nem végzett jó munkát a mámornak és vidámságnak nevezett energiákkal” – mutat rá Matthew Fox.7 Tudnunk kell azonban, hogy a belső kalauzra alapozó élet lényege épp a mámor és a vidámság. Így vélekedik erről Richard Grossinger, PhD, antropológus: „Hogyan is van ez? Isten nem azért alkotta meg teremtményeit, hogy színre vigyenek egy moralitásjátékot, hanem hogy megtapasztalják a mélyek mélyét, alászálljanak a teremtés sötétjébe, és előhozzák onnan, ami eljövendő. Hogy gyászoljanak, hogy ünnepeljék a talányt és a lehetőséget. Az univerzum keringő dervis, nem taláros, felakasztott bíró.”8

Minden mosolygó, kacarászó három hónapos kisbaba, akit csak láttam, azt a természetes vidámságot sugározza, amellyel valamennyien világra jöttünk. Ugyanők ki nem elégített szükségleteiknek is lármásan hangot adnak. Ashley Montagu, PhD, néhai antropológus és szociálbiológus jegyezte meg egyszer, hogy a legtöbb felnőtt nem több „széthullott gyermeknél”. Szerencsére belső kalauzunk mindig elérhető, hogy emlékeztessen minket, merre vezet út tovább a kiteljesedés felé. Amennyiben újra társulunk vele, s felhagyunk testünk és érzelmeink elítélésével, amikor csupán jeleznek nekünk, máris ráléptünk a gazdagodással és örömökkel teli élet felé vivő ösvényre.

4.

A női energetika

*

Nézz a dolgok felszíne mögé – ez a világ magába foglalja ruházatodat, kenyérpirítódat, filozófiádat, bőrödet –, és felfedezed a finom, örvénylő energiák univerzumát. Nem tudjuk pontosan, mit tesznek ezek az energiák, és hogyan. Annyit azonban mindenképpen felfogunk, hogy „itt” vannak, s létrehozzák az anyagi valóságot éltető erőket. És megalkotnak téged is.

Cyndi Dale

Ha megértjük, hogy a gondolatok és érzelmek szabják meg, hogyan hat az energia a női testben, önnön testünk egyéni nyelvét is sikerül megfejtenünk. Nem mindegy, hol üti fel a fejét egy-egy betegség, mindennek mélyreható lelki és érzelmi jelentősége, mondandója van. Adott érzelmi, mentális minták adott testtájakra lokalizálódnak. Gondolataink, érzelmeink és viselkedésünk egyszerre tükröződik agyunkban, szívünkben, gerincvelőnkben, szerveinkben, vérünkben, nyirokrendszerünkben, valamint az ezen régiókat átjáró és körülvevő elektromagnetikus mezőben. Amennyiben átlátjuk a különböző dinamikus energiaformációkat, amelyeket testünk hív életre, és amelyeken belül működik, azt is megsejtjük, miként nyilvánulnak meg testünkben úgy a pozitív, mint a negatív energiák.

Az anyag-energia kontinuum
Testünk vibrációs mezeje állandóan változik, gyógyulásra és megbetegedésre vonatkozó képessége azonban állandó. Tumorsejtek például folyamatosan keletkeznek szervezetünkben, rosszindulatúvá azonban csak akkor válnak, ha belső ellenőrző mechanizmusaink legyengülnek. Sajnálatos módon sok mai szűrési eljárás – márpedig nélkülük elképzelhetetlen mindenfajta megelőzés – maga is veszedelmes, betegítő tényező. Akár bele is halhatunk némelyik káros hatásba. Észnél kell lennie annak, aki meg kívánja őrizni egészségét a mai orvostudomány keretei között.

Mentális és érzelmi energiáink formái szüntelenül változnak az anyag-energia kontinuumban: hol részecske, hol pedig hullám alakot öltenek. Deena Spear vibrációs gyógyító mondja: „A rák hol van, hol nincs a fizikai realitásban. Miután azonban megkapjuk a diagnózist, meggyökerezik bennünk.” Egyszerűbben fogalmazva az érzelmi és mentális energia fizikaivá válhat testünkben.

Amennyiben krónikus, megoldatlan stressz keseríti meg egy bizonyos életterületünket, energiamezőnk zavaró hatásként érzékeli, ami fizikai kórként adhat hírt magáról. Lássuk, hogyan. Amikor kényszeresen aggódunk valakiért vagy valamiért, esetleg folyamatosan önpusztítóak a gondolataink, avagy a viselkedésünk, életenergiánk elszivárog testünkből. A kényszeresség káros folyamatokhoz köti a csinek vagy pránának nevezett energiát, amely így elfogy sejtjeinkben, s a létfontosságú sejtműködések hiányt szenvednek. Energia távozik testünkből bármely helyzetben, amikor harag, félelem, depresszió vagy szomorúság gátolja előrehaladásunkat az életben. Noha a legtöbb orvos nem az energiaelszivárgás velejárójaként tekint a betegségekre, jómagam arra a következtetésre jutottam, boldogulásunkhoz elengedhetetlen számításba vennünk, hogyan hatnak gondolataink és érzelmeink az energiaháztartásunkra. Érdekes módon újabban egyre több orvosi vizsgálat támasztja alá ezt a megfigyelést. Egy kutatói beszámoló szerint például a ráksejtek energiát „lopnak el” a környező szövetekből (egy ATP-hez hasonló energiatároló molekula, a DPN formájában). Mira Kirshenbaum írja könyvében – The Emotional Energy Factor (Delacorte Press, 2003) –, hogy amikor endokrinológusokhoz, dietetikusokhoz és sportorvosokhoz hasonló energetikai szakembereket kérdezett ki arról, mennyi energiát nyerünk fizikai erőforrásokból az érzelmiekhez viszonyítva, az átlagos válasz 30% volt. „Még ha tökéletes testi egészségnek örvend valaki, egészségesen táplálkozik, és elengedő testmozgást végez, teljes energiaszükségletének így is csupán 30%-át fedezi… a fennmaradó 70%-nak… az érzelmek energiájából kell származnia.”

Amennyiben az energiamezők és energiaszivárgás fogalmaival jellemezzük testünket, ez segít megérteni, sőt, kezdeményezi is a gyógyulás folyamatát. Amikor például nem szűnő haragot érzünk valakivel szemben, aki (meg)bántott minket, tudatunk egy részét ez a harag foglalja le, és eltereli figyelmünket a gyógyulásról. A sámánok úgy vélik, a súlyosan bántalmazottak lelke elmenekül a bántalmazás elől. A sámánizmus gyógyeljárásai közé tartozik a „lélek visszahozásának” szertartása, ennek során visszahívják az eltávozott lelket. Sok nő, akit gyerekkorában szexuálisan bántalmaztak, arról számol be, hogy ennek idejére elhagyta a testét. Egyesek azt is megjelölik, hová, például a mennyezetre, onnan tekintettek alá. A leszakadt lélekrész azután hiányozhat a gyógyulásnál. Ezt veszi alapul a belső gyermek megmentésének gyakorlata, amit később adok közre ebben a fejezetben (94. oldal) gyógyítási célból.

Sokszor nem vagyunk tudatában a hasonló energiaelszivárgásoknak. Ám ha ezek folytatódnak, energia hiányában testi panaszok léphetnek fel. Egyik korábbi betegem, akit változókori tünetekkel, álmatlansággal és depresszióval kezeltem, elmondta nekem, hogy gyerekkorában szexuálisan bántalmazták. Erre csupán egy héttel azelőtt emlékezett, hogy engem felkeresett. Negyvenes éveiben fájdalmas váláson ment keresztül, s a közelmúltban szakított partnerével, akivel hét éven át tartott a kapcsolata.

– Most jöttem rá, hogy egész életemben megpróbáltam nem visszaemlékezni az abúzusomra. Ennek fényében értem már, miért ment tönkre valamennyi kapcsolatom. Mindig eltaszítottam magamtól az embereket. Nem tudtam, hogyan kell teljesen jelen lenni egy szerelemben. Csak siratni tudom egykori önmagamat, és azt, hogy ennyi időbe telt, amíg visszaemlékeztem a múltra, hogy elengedjem. Végre kiállt a görcs a gyomromból. Szabadnak érzem magam. Annyira megkönnyebbültem!

Álmatlansága és depressziója magától elmúlt, miután bántalmazásának emléke tudatosodott benne, és távozott energiamezejéről.

Hogyan gyógyítsuk meg az energia elszivárgását

Egészségünket csak úgy őrizhetjük meg vagy nyerhetjük vissza, ha észrevesszük, mikor szivárog el energiánk. Különösen alkalmas erre az esti lefekvés ideje. Kezdetnek figyeljük meg, mire gondolunk, és miért aggodalmaskodunk, akár kényszeresen is. Miféle gondolatok, érzelmek, események vagy akár emberek bukkannak fel újra meg újra elménkben? Vannak-e rögeszmés gondolataink vagy érzelmeink? Kire neheztelünk mostanság? Miután megtaláltuk a választ minderre, hívjuk vissza eltávozott lelkünket. Szólítsuk fel akaraterőnk mozgósításával azt a lélekrészünket, amely a múltban vagy a jelenben olyan helyzetben rekedt, ami nem szolgálja legfőbb érdekünket. Sokat segít, ha hangosan beszélünk. Javaslom erre a következő formulát: „Ezennel visszahívom lelkemet és erőmet minden időkből és helyekről. Követelem, hogy újra rendelkezhessem önmagam felett.”

Hasznos lehet még ez a megerősítés (vagy valami hozzá hasonló): „A gondviselés minden szinten, mindig a számomra legfőbb jó felé vezérel. Az isteni szeretet itt és most eloszlat mindent, ami akadály lehet az Őáltala elrendelt utamon.” Leszakadt lélekrészeink nem szoktak hozzá megidézésükhöz, idővel azonban engednek a hívó szónak, és energiánk is visszatér.

A test energiamezejében keletkezett legtöbb blokk érzelmi természetű. Ezért nem elegendő az intellektuális megértés. A gyógyuláshoz éreznünk is kell. Amikor feltolulnak az érzelmek, meglepődünk, mekkora erejük van. Nekem például nemrég volt egy ülésem Melanie Ericksennel (www.soulplay.us).

– Most a szíved hátsó részébe megyek – mondta.

Miután lefeküdtem, a hátamra fektette a kezét. Bonnie húgocskám képe merült fel emlékeimben, aki hat hónapos korában halt meg, amikor én körülbelül ötéves voltam. Nem emlékszem, hogy nagyon meggyászoltam volna, hiszen még kicsi voltam. Különben is, többnyire kórházban feküdt, mivel nem volt hajlandó enni. Anyámat vírusos tüdőgyulladással kezelték egész terhessége alatt. Végig jókora adag sztreptomicint kapott. Könnyen lehet, hogy az antibiotikum ártott meg a magzatnak. Most, hogy a kezelőasztalon hevertem, megsirattam a húgomat. Engem is meglepett, hogy ömlik a könnyem. Megértettem, hogy évtizedek óta visszatartott könnyek ezek. Ezután rettentően megkönnyebbültem, könnyebben is lélegeztem. Sok-sok évbe telt, mire megtanultam intuícióm és önnön érzelmeim jelzéseire hallgatni mint hiteles forrásra, amelyek eligazítanak abban, mi történik körülöttem, és mi mindezzel a teendő. Ezért amikor képek özönlenek az elmémbe, és épp gyógyulok – de bármikor máskor is, amikor mély érzelmek ébrednek bennem –, tudom, hogy megbízhatok bennük, és hagyhatom őket kibontakozni. Szeretném, ha mindenki követné a példámat, mert ez a valódi betegségmegelőzés.

Gondoljunk úgy vibrációs mezőnkre, mint egy patakra. Amíg az energia áramlása akadálytalan, és jól érezzük magunkat, csekély a megbetegedés kockázata. A környezet méreganyagai, a transzzsírok, a túlzott cukor- vagy alkoholfogyasztás (hogy csak néhányat nevezzek meg közülük) rendszerint nem váltanak ki panaszokat, hacsak más tényezők nem hoztak létre blokkokat a test energiarendszerében. Ez az oka, hogy akadnak láncdohányosok és nagyivók, akik hírből sem ismerik az egészséges testmozgást, mégis elélnek százéves korukig vagy még tovább. A környezeti és a táplálkozással összefüggő kockázati tényezők a patakban tovasodródó szeméthez hasonlíthatók. Ezt a szemetet csak kidőlt fa vagy más akadály tartóztathatja fel. Ilyenek a blokkok is a test energiaáramában. A szemét egyre gyűlik a patakon keresztbe fekvő fa ágai között, ahogy a blokkok torlaszai is egy idő után fizikai betegséget okoznak. Tudományos kutatások igazolták, hogy a sejt közötti térben áramló információ akadályoztatása rákot idézhet elő ugyanezekben a sejtekben. Bármiféle fizikai gát, amely megállítja a sejtek közötti kommunikációt, rákkeltő hatású. A kötőszövet és a zsír csak akkor áll össze miómává, ha a méh körül és benne magában akadályba ütközik valamiért az energiaáramlás.

Érzelmeink gyakran rekednek meg a gyerekkori szinten, ha tiltották kifejezésüket. Doris E. Cohen, PhD, klinikai pszichológus elmagyarázza, hogy lényünknek ez a gyermeki része átveszi ilyenkor az uralmat a felnőtt idegrendszer felett, újrateremtve ezzel azokat a kigyógyítatlan gyerekkori félelmeket, amelyeket nem voltunk képesek gyermekfejjel feldolgozni. E jelenség célja gyógyulást hozni oda, ahol ez elmaradt. Jó példa erre annak a nőnek az esete, akit háromévesen elhagyott az apja. Valahányszor új kapcsolatba kezd, rossz előérzetek gyötrik. A benne élő hároméves ad így hírt magáról, szabotálva az új viszonyt, amely ugyanúgy felbomlik, mint az összes többi. Nem is változik semmi, amíg a nő meg nem vigasztalja a benne lakozó ijedt gyermeket, aki öntudatlanul is levezényli a műsort. Jelenlegi kultúránkban, amely arra tanít minket, hogy szakítsuk el felnőtt intellektusunkat érzelmi életünk valóságától és szükségleteitől, dicsekedhet valaki harvardi filozófusdiplomával, érzelmileg mindössze kétéves szinten áll. Egy ijedt vagy haragos kétéves kölyök kifejezetlen és eltagadott érzelmei energetikailag megragadnak a gyermeki mintázatnál. Ezzel szemben a kinyilvánított, átélt és megnevezett érzelmek háborítatlanul átáramlanak energiarendszerünkön, s nem hagynak semmit lezáratlanul maguk után. Miután megrekedt érzelmeink megnyilvánulnak és elenyésznek, be kell látnunk, hogy nem vagyunk többé gyermekek. Ideje felnőtt énünket ültetni a volán mögé.

A BELSŐ GYERMEK MEGMENTÉSE:
HOZZUK VISSZA A JELENBE SEJTJEINKET

Gyakorta előfordul, hogy amikor fennmaradnak a negatív érzelmek és helyzetek, belső gyermekünk megragad bizonyos korban és fejlettségi szinten. Ő irányítja központi idegrendszerünket, immunapparátusunkat és belső elválasztású mirigyeinket. Tudomásul kell vennünk a jelenlétét, és segítenünk a „felnövekedésben”. Különben egyfolytában, úgymond, visszarángatna a tetthelyre, egészen addig, míg ki nem elégülnek elhanyagolt szükségletei. Kövessük tehát az alábbi lépéseket:

1. Hunyjuk be a szemünket, és képzeljünk magunk elé egy stoptáblát. Mondjuk azt: „Állj le! Már megint ezt műveled!” Gondoljunk egy számra egy és tíz között. Az első szám, amelyik eszünkbe jut, annak a belső gyermeknek az életkora, akivel most dolgunk van.

2. Vegyünk egy mély lélegzetet, és tartsuk bent, amíg háromig számolunk. E hosszú légvétel aktiválja a paraszimpatikus idegrendszert, amely pihenéshez és megújuláshoz segíti a testet.

3. Képzeljük el, hogy varázslatos kertbe lépünk, ahol virágok nyílnak, tavat látunk, és angyalokat. Találkozzunk itt belső gyermekünkkel. (Higgyük el, a szó szoros értelmében látni fogjuk.) Mit csinál éppen? Figyeljük meg. Miből áll az öltözéke? Kérjük meg, hogy jöjjön oda hozzánk. Megengedi, hogy átöleljük és megvigasztaljuk? Akár igen, akár nem, mondjuk el neki, hogy szeretjük, és hogy soha többé nem hagyjuk el. Mondjuk azt, hogy most elmegyünk, de majd visszatérünk. Ez a búcsú nagyon fontos.

4. Vegyünk újra nagy levegőt, majd fújjuk ki lassan.

5. Térjünk vissza a jelenbe, és nyissuk ki a szemünket. Mondjuk ki a nevünket, nevezzük meg a dátumot és a helyszínt. Ez visszavisz a jelenbe, ahol felnőttek lehetünk, mentesek a meggyógyítatlan gyermek ártalmas befolyásától.

Ismételjük meg a gyakorlatot 40 napon keresztül. Ha kimarad egy nap, kezdjük újra az egészet. Az első kertbe tett látogatás után minden egyes alkalommal kevesebb időt töltsünk ott. Az egész gyakorlat mindössze nagyjából két percet igényel. Ennyi ideje mindenkinek van. Érdemes elvégeznünk, mert fölöttébb hatásos. Jómagam számtalanszor végigcsináltam, különböző helyzetekben és belső gyermekem eltérő életszakaszaiban, majd felnőtt énemmel is. (Öt évvel a válásom után 40 napra mentem vissza, hogy frissen elvált önmagammal találkozzam, mert még nem hevertem ki a válást.)

A belső gyermek megmentése gyakorlatot dr. Cohen dolgozta ki. Részletesebben olvasható a www.drdorisecohen.com honlapon a „The 7 Steps of Rebirth”-ben.

Nem muszáj megvárnunk, míg kifejlődik bennünk a rák vagy más betegség ahhoz, hogy fogjuk az üzenetet: változtatnunk kell a vibrációs vonzáspontunkon, és elkezdeni dolgozni az egészségünkön. Egyikünk sem mentes maradéktalanul a félelmektől, haragtól és stressztől, de ezek jönnek és mennek az élet velejárójaként. Amikor azonban az effajta érzelmek kellőképpen felerősödnek és állandósulnak ahhoz, hogy ártsanak lelkünknek és érzelmi életünknek, akkor valóban a fizikai betegségek határmezsgyéjére érkeztünk, hacsak nem rendezzük le mindezt még egészségesen. Amikor pedig már ott tartunk, hogy a feldolgozatlan fájdalom, harag és frusztráció kilopja testünkből az egészséghez nélkülözhetetlen éltető energiákat, nem tehetünk mást, mint hogy a gyógyulást és megértést mindennapi gondolataink, érzelmeink és cselekedeteink szerves részévé avatjuk.

Fontos itt megjegyeznem, egyáltalán nem lehetetlen, hogy egy olyan nő, akit gyermekkorában ütöttek-vertek, molesztáltak vagy elhanyagoltak, nem betegszik ebbe bele. A kora gyermekkori problémák nem okvetlenül vezetnek energiazavarokhoz vagy fizikai panaszokhoz. Az utóbbiak nemritkán csak azután lépnek fel, miután egy nő a saját útját kezdi járni, és megteremti a maga, családjától, törzsétől független, önálló világképét. Új nézőpontjából gyakran ráébred, hogy ami vele történt, az elfogadhatatlan. Ezt már érett felnőttként és nem bántalmazott gyermekként teszi.

Egy nő hajdani sérülései nem okvetlenül ártanak neki sem fizikailag, sem érzelmileg, egészen addig, míg arra a gondolatra nem jut, hogy ami vele a múltban történt, az szörnyűség, és hogy családtagjai tudatosan, szándékosan abuzálták. Természetesen senkit sem szabadna abuzálni, és akivel ezt elkövették, annak minden joga megvan, hogy rendbe jöjjön. Ezzel mindenki egyetért. Ugyanakkor csak keveseknek volt szenvedésmentes, idilli gyermekkora. A bántalmazás meglehetősen gyakori, részben azért, mert az emberi fajnak nincs sok tapasztalata a pozitív energiákkal és az örömmel, mivel viszonylag későn kezdte beengedni az életébe. Olyan központi idegrendszerünk van, amelyik évszázadokon keresztül konfliktusokhoz edződött hozzá, s jószerével nem is várt el mást rajtuk kívül. Amíg rá nem eszmélünk erre a mintázatra, és nem próbáljuk megváltoztatni, a konfliktuskezelés nagymesterei maradunk.

Családtagjaink és akikkel gyerekkorunkban kapcsolatba kerültünk, minden jószándékuk ellenére csak azt adták tovább, amit ők maguk is kaptak. Nem szándékosan és nem rosszakaratból örökítik át diszfunkcionális mintáikat. Ha igazából összhangba kerülnénk bensőnkkel és lelkünkkel, s tudnánk, hogyan álljunk ki magunkért és emberi méltóságunkért, abúzusunk emléke máról holnapra elenyészne. Ezért függetlenül attól, mi történt velünk gyerekkorunkban, felnőttként az a dolgunk, hogy megszenvedjük, átformáljuk és meggyógyítsuk sebeinket. Boldogságunk érdekében az egészség és gyógyulás éltető forrásaivá kell válnunk, hogy megszakíthassuk a fájdalom elődeinket egybekötöző láncolatát. Kiteljesedésünk többek közt azon múlik, meg tudjuk-e állni bénító vádaskodás és neheztelés nélkül, amit évek óta folytatunk, továbbá ki tudjuk-e vonni magunkat annak az energiaelszívásnak a hatása alól, ami elkerülhetetlen mérgező embertársaink közelében. Az energetikai zavarok és a következményes betegségek csak akkor lépnek fel a hajdani abúzus nyomán, ha a bántalmazott nő képtelen feldolgozni érzelmi-lelki sérüléseit, először úgy, hogy átérzi haragját és bánatát, később pedig azzal, hogy megbocsát (mindenekelőtt önmagának), legvégül önmaga és mások megértésével. A másokba a bántalmazókat is beleértem. Ugyanakkor nem tanácsos túl sok energiát fektetni ebbe. Nem azért szorgalmazzuk annyira a megbocsátást, mert ezzel megtakarítjuk magunknak a bántalmazás miatti fájdalmat és haragot. Ne feledjük, a megbocsátás nem egyenlő a bántalmazó felmentésével. Valódi szerepe, hogy megszabadítson minket a múlt terheitől. Dr. Howard Brody, a Texasi Egyetem orvosi karán működő Institute for Medical Humanities munkatársa így beszél erről: „A szenvedést mindenekelőtt az okozza és az is csillapítja, hogy miféle jelentőséget tulajdonít valaki a szóban forgó tapasztalatnak.”

Ugyanakkor a megbocsátás nem előzi meg a haragot. Az egykori erőszak nyomán támadt düh és harag a gyógyulás felé tett szükséges első lépés. A harag mozgósít, és erőt ad a rég esedékes változásokhoz. Sokkal kívánatosabb, mint a depresszió posványa. A dolog nyitja, hogy miután kiadtuk magunkból a haragunkat, továbblépjünk. Folyamat ez, nem egyszeri epizód. A harag és a vád törvényszerű megálló az élet útján, de semmiképpen nem letaglózó végállomás. Minél tovább időzünk el ebben az állapotban, a vétkes(ek) után kutatva – legyenek vérfertőző férfiak vagy az orvosaink, anyánk vagy a kormányzat –, annál több energiánkat csapolják le. Magunknak ártunk vele, ha sokáig megmaradunk e kártékony energiák közelében. Másfelől, amint arra Mario Martinez PsyD olyan briliánsan rámutat, a jogos harag – amit akkor érzünk, amikor ártatlanságunkat vagy a másokét fenyegetik – valójában az egészségünk megőrzéséért vívott harc. Eddig rendben is van a dolog. Amennyiben engedélyezzük magunknak, legalábbis ideiglenesen, a haragot, amiért erőszakot követtek el rajtunk, még javíthat is egészségünkön. Vegyük példának okáért, hogy tanúi vagyunk, amikor egy pincérnőt lekezelnek egy étteremben. Ha felszólalunk az érdekében, immunitásunk megerősödik. Ugyanerre számíthatnánk, ha rájönnénk, hogy egy tanár bántalmazza a gyermekünket. Nyilván nem hagynánk annyiban, és közbelépnénk. Ha viszont elmulasztanánk ezt, az egészségünk sínylené meg.

Korai családi életünk mélységesen kihat jellemünkre és egészségünkre. Híres utánkövetéses vizsgálatában dr. Caroline Thomas kimutatta, hogy amikor egy férfi nem áll közel a szüleihez, vagy hideg, figyelmetlen apja van, korai fogyatékosságnak, öngyilkosságnak, magas vérnyomásnak és különböző tumoroknak nézhet elébe. Mindez látványosan egybehangzik a 2. fejezetben taglalt ACE-vizsgálatok eredményeivel. Dacára ennek, testünk és elménk mindegyre megújítja önmagát. Ha új forgatókönyvet írunk magunknak, ezzel biológiánk is módosul. Dönthetünk úgy is, hogy meggyógyítjuk magunkat, és továbblépünk.

A Föld energiája
A hagyományos keleti bölcseletek mélyreható interakciót feltételeznek a Föld és az emberi test energiája, továbbá a női energiák és a Föld mélyének természetes húzóereje között. Amennyiben elfogadjuk női mivoltunkat és erőnket a maga természetes apály-dagály váltakozásával, az lehetőséget ad a gyógyulásra és a kiegyensúlyozott, egészséges életre.

Ugyancsak a keleti hagyományok szerint a nők teste abban is különbözik a férfiakétól, hogy a miénkben fölfelé és befelé mozog a földenergia. A férfiak és nők többségéről beszélek most, nem a transzneműekről vagy biszexuálisokról. A női energia „befelé mutat”, azaz centripetális. Ellenállhatatlan erő ez, olyannyira, hogy a családban mindenki a megtestesítőjére, rendszerint az anyára figyel, és felé törekszik, ha pedig elveszítik, égető a hiánya. A gyerekek is neki tartogatják panaszaikat, amennyiben napközben nincs otthon. Az én gyerekeim mindig tudni akarták, hol tartózkodom éppen a házban. Ha csak kimentem a szobából, már a következő percben utánam kiabáltak: „Hol vagy, anya?” Kisebb korukban pedig ott se hagyhattam őket. Fürdőt sem vehettem egyedül, amíg a nagyobbik lányom kilencéves nem lett. Volt férjem távollétét ezzel szemben alig vették észre. A nők befelé húzó energiája munkál a csecsemőjét mellére vonó anyában, a hímvesszőt befogadó hüvelyben (ha a nő heteroszexuális); ez küld vegyi jelzéseket a spermának, hogy ússzon a petesejt felé; és ezért fekszik le a kutya a konyha hatékonysági háromszögében, amikor a háziasszony ott főzőcskéz.

Ez a rendkívüli bevonzó energia nem csupán biológiánkat hatja át, de csak ránk jellemző álmok és vágyak alakjában szívünket és elménket is. Amikor egy nő minden bátorságát összeszedve szavakba önti és másokkal is megosztja szíve vágyait, hamarosan azt tapasztalja, hogy ez az ellenállhatatlan befelé irányuló energia segítségére lesz a megvalósulásukban. Ennek oka többek közt az a tény, hogy a szív elektromagnetikus erőtere 5000-szer erősebb, mint az agyé.

Michio Kushi makrobiotikus oktató, aki először boncolgatta az imént leírt energiamintázatot a nyugati olvasóközönség előtt, rámutat, hogy a Föld centripetális ereje, amely a lábfejen át hatol be, mindkét nemben jelen van. Csakúgy, mint a menny energiája, amely az égből lép be a fejbe, majd halad végig a testen, férfiakban és nőkben egyaránt (centrifugális erő). A különbséget az erő jelenlétének mértéke adja. Általában elmondhatjuk, hogy a nőkben több centripetális földenergia áramlik fölfelé. Azt hallottam, hogy a navaho nők azért viselnek szoknyát, mert így annak a föld felé nyitott körén keresztül testüknek erősebb lesz a kapcsolata a földenergiával (lásd 1. ábra). A lakota hagyomány szerint menstruáció idején („holdidő”) a női energia az óramutató járásával ellenkező irányban, spirálisan pörög lefelé, bele egyenesen a földbe. (Emiatt nem léphetnek be az izzasztókunyhókba, mert energiájuk ellentétes az itteni szertartások felfelé szálló energiaspiráljával.)

A centripetális energia leföldel, és mindenkit egyfelé, a föld mélye felé vonz. Mindannyiunkra hatással van, hiszen a nők háztartásuk középpontjai, akik lelkükben felelősséget vállalnak családtagjaikért. Ezért amikor egy nőnek megjavulnak az életkörülményei, az rendszerint valamennyi hozzátartozója számára előnyös (függetlenül attól, vannak-e gyerekei, vagy sem). Ő adja meg az alaphangot. A család, sőt, az egész társadalom jólléte függ egészsége elnyerésétől és megőrzésétől. Egészséget az nyerhet, aki felfogja a női energia erejét, és ennek velejáróit. Egy nő szeretteinek egészsége szoros szálakkal kapcsolódik saját egészségi állapotához. A mi dolgunk ezért, hogy időt szánjunk a gyógyulásra, hogy boldogok és egészségesek legyünk. Nem olthatjuk más szomját, amikor a mi kupánk üres. Ahogy az Abrahamnak nevezett szellem kinyilatkoztatta (Esther Hicks médiumi közvetítésével): „Nem lehetsz elég szegény, amikor szegényeknek segítesz boldogulni, és nem is gyengélkedhetsz eléggé, ha betegeket állítasz talpra. Csupán az erő, a tisztánlátás és a harmónia általad elért szintjéről emelkedhetsz még magasabbra.” Nem hallottam még igazabb szavakat.

A csakrák
A centripetális, azaz befelé húzó energia csak egy kísérlet a sokból a női energia meghatározására. Összesen hét vibrációs erőközpont van testünkben. Ezek a csakrák, a finomtest elsődleges szervei, amelyek a fizikai test adott testtájainak felelnek meg, és emezekre vannak megkülönböztetett hatással. A csakra szanszkrit szó, ami annyit tesz: „fénykerék”. Cyndi Dale, a The Subtle Body: An Encyclopedia of Your Energetic Anatomy (Sounds True, 2009) című munka szerzője szerint a csakrák „azon erőközpontok, amelyek benned magadban futnak”. Valamennyi ember, férfi és nő, ugyanolyan csakrákkal rendelkezik, s mindegyik más érzelmi, pszichológiai hatásokat erősít fel. Ezek az erőközpontok kötik össze idegrostjainkat, hormonjainkat és érzelmeinket. Elhelyezkedésük párhuzamos a test neuroendokrin- és immunrendszerének lefutásával, s összeköttetést létesítenek vibrációs és fizikai anatómiánk között. Transzformerként fejtik ki hatásukat, melyek a kifinomult érzelmi és spirituális információt szétosztják a testben a sejtek között.

Az emberi test vibrációs rendszere holografikus erőtér, amelynek információi a fizikai test növekedéséért, fejlődéséért és szaporodásáért felelnek. Ez a holografikus mező vezényli le azt a genetikai programot, amely működő szervekké és szövetekké szervezi szervezetünk molekuláit. Noha a hivatalos nyugati gyógyászat egyelőre nem vesz tudomást a csakrákról, a keleti kultúrák régóta elismerik létezésüket.

Amennyiben a csakrákat tekintjük ama gócpontoknak, ahol az érzelmek felgyűlnek a fizikai testben, ez egyúttal ahhoz is kulcsot ad a kezünkbe, miként fejtik ki kulturális hatásaikat a lelki-érzelmi sérülések; hogyan dől el ezekben az erőközpontokban, egészség lesz-e a dologból, vagy különböző szülészeti-nőgyógyászati és egyéb betegségek. Akár valódi, akár metaforikus helyeknek tekintjük a csakrákat, ezek aktiválják a gyógyulást beindító test-elme kapcsolatokat.

A hét csakra mindegyike speciális szervrendszerekhez és érzelmekhez rendelhető, s mindet felerősíthetik vagy legyengíthetik hiedelmeink és érzelmeink. Más szóval meghatározott félelmek és érzelmek a test adott pontjait veszik célba (lásd 2. ábra, 105. oldal). A különböző hagyományok és szövegek kicsit eltérő helyeken jelölik meg a csakrákat és működésüket a szervezetben, s esetleg más nevet is adnak nekik.

1. ÁBRA: FELFELÉ SZÁLLÓ FÖLDENERGIA

Női energia = centripetális, befelé húzó erő. A földenergia a lábfejektől kúszik fölfelé, majd spirálisan körbejárja a méhet, a melleket és a mandulákat.

Forrás: Michio Kushitól vettem át.

Az általam itt alkalmazott rendszer részben saját klinikai megfigyeléseimen alapul, részben a következő forrásokra támaszkodik: Arthur Avalon, a tantrikus és kundalini jóga nyugati mestere; dr. Norman Shealy, PhD, idegsebész; Caroline Myss intuitív gyógyító. A szanszkrit mesterek szerint a csakrák eredeti ábrázolása széles skálán mozgott, és nem okvetlenül állt összhangban a nyugati értelmezéssel, amit itt felvázolok. Kézenfekvőnek tűnik, hogy a csakrarendszer sokkal bonyolultabb és több rétegű, mint gondolnánk. Vegyük tehát figyelembe, hogy semmi nincs kőbe vésve abból, amit itt olvasunk. Használjuk fel, amitől a legtöbb segítséget reméljük, és ne törődjünk a többivel. A csakrákról tanulva figyeljünk oda a testünkre, és bízzunk meg intuíciónkban a jelen helyzetet illetően. Próbáljuk magunk elé képzelni minden egyes csakra energiamezejét, egészségesnek tűnik-e, vagy olyannak, ami külön törődést igényel.

Noha mind a hét csakra fontos, és kölcsönös összeköttetésben áll egymással, azokra koncentrálok, amelyek közvetlenebbül függnek össze a szülészeti-nőgyógyászati problémákkal és az emlő egészségével. Némelyik spirituális hagyomány fontosabbnak, „szentebbnek” tartja a felső erőközpontokat az alsókhoz, „alantasabbakhoz” képest, én azonban szeretném kihangsúlyozni, hogy ez jellegzetes patriarchális félreértés. Nem remélhetjük egészségünk vagy körülményeink javulását, amennyiben alul fekvő csakráinkra mint értéktelenekre, méltatlanokra gondolunk, hiszen nélkülük nem folytathatnánk mindennapi életünket itt, a Földön. Ha az emberiség egésze odafigyelne az alsó csakrák támasztotta szükségletekre, és a teljesség szerves részének látná ahelyett, hogy holmi „magasabb rendű” spiritualitás szemszögéből lenézné őket, bolygónk és minden földi ember egy csapásra boldogabb lenne. Az a szemlélet, miszerint a spiritualitás előbbre való az anyag világánál, „spirituális gőg”. Másfelől kulcsfontosságú megértenünk az összefüggést lélek, elme, érzelmek és a fizikai test között, majd kamatoztatnunk e tudást a szükségszerű változtatások meglépésekor. A csakrákat megdolgozva vegyük észre, melyikeket kerülnénk ki legszívesebben, és melyikekkel kellemes együtt munkálkodni. Vizsgáljuk felül, milyen érzéseket kelt mindegyik csakra. Meglehet, előbb meg kell ismernünk őket, és csak azután határoznunk.