A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

The Very Best of the Best: 35 Years of the Year’s Best Science Fiction, edited by Gardner Dozois

St. Martin’s Griffin, St. Martin’s Press, New York, 2019

Fordította: Galamb Zoltán, Hári Katalin, Huszár András, Juhász Viktor, Kemenes Iván, Kleinheincz Csilla, Márton Zsófia, Miks-Rédai Viktória, Pék Zoltán, Pétersz Tamás, Roboz Gábor, Tamás Gábor, Varró Attila, Vitális Szabolcs

Borítóterv: Szabó Vince

Tördelés: Kozári Imre

Korrektúra: Kótai Kata

The Very Best of the Best: 35 Years of the Year’s Best Science Fiction

Text Copyright © 2019 by Gardner Dozois

Published by arrangement with St. Martin’s Press. All rights reserved.

Hungarian translation © Galamb Zoltán, Hári Katalin, Huszár András, Juhász Viktor, Kemenes Iván, Kleinheincz Csilla, Márton Zsófia, Miks-Rédai Viktória, Pék Zoltán, Pétersz Tamás, Roboz Gábor, Tamás Gábor, Varró Attila, Vitális Szabolcs, 2019

Cover illustration © Szabó Vince, 2019

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2019

További copyright információk a Forrásoknál találhatók.

ISBN 978-963-406-895-2

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus verzió v1.0

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla, Roboz Gábor

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Szeretném megköszönni mindazoknak, akik az évek során segítettek összeállítani ezeket a válogatásokat; Susan Caspernek, Sean Swanwicknek és Vaughne Lee Hansonnak a technikai ügyekben nyújtott segítséget; felsorolhatatlanul sok szerzőnek és szerkesztőnek; valamint saját szerkesztőimnek: Jim Frenkelnek, Stuart Moore-nak, Gordon Van Geldernek, Bryan Cholfinnak és különösen Marc Resnicknek.

TARTALOMJEGYZÉK

GARDNER DOZOIS

ELŐSZÓ

ELEANOR ARNASON

CSONTOK FAZEKASA

Márton Zsófia fordítása

CHARLES STROSS

A KÓBOR FARM

Juhász Viktor fordítása

IAN MCDONALD

KICSI ISTENNŐ

Tamás Gábor fordítása

PAUL MCAULEY

HALÁLRAÍTÉLTEK

Kemenes Iván fordítása

MICHAEL SWANWICK

ÓNLÁP

Márton Zsófia fordítása

ROBERT REED

JÓHEGY

Pétersz Tamás fordítása

KAGE BAKER

HOL ARANYALMA IS TEREM

Hári Katalin fordítása

ALASTAIR REYNOLDS

A SZÁNKÉSZÍTŐ LÁNYA

Tamás Gábor fordítása

GREG EGAN

GLÓRIA

Huszár András fordítása

DAVID MOLES

FINISTERRA

Pétersz Tamás fordítása

DARYL GREGORY

LORD GRIMM ILLUSZTRÁLT ÉLETRAJZA

Roboz Gábor fordítása

ROBERT CHARLES WILSON

UTRIUSQUE COSMI – MINDKÉT KOZMOSZ

Varró Attila fordítása

JOHN KESSEL

A HELVÉT RENESZÁNSZT MEGELŐZŐ ESEMÉNYEK

Kemenes Iván fordítása

MAUREEN MCHUGH

HASZONTALAN HOLMIK

Kleinheincz Csilla fordítása

SARAH MONETTE ÉS ELIZABETH BEAR

MONGÚZ

Miks-Rédai Viktória fordítása

ADAM ROBERTS

HAJ

Pék Zoltán fordítása

PETER WATTS

A DOLGOK

Roboz Gábor fordítása

ALLEN STEELE

A MARS CSÁSZÁRA

Hári Katalin fordítása

YOON HA LEE

VIRÁG, KEGYELEM, TŰ ÉS LÁNC

Juhász Viktor fordítása

JOHN BARNES

MARSI SZÍV

Pék Zoltán fordítása

STEPHEN BAXTER

A VÉNUSZ MEGTÁMADÁSA

Galamb Zoltán fordítása

INDRAPRAMIT DAS

NAPSIRATÓ

Kemenes Iván fordítása

PAT CADIGAN

A LÁNYLÉNY, AKI ÁTMENT SZUSIBA

Kleinheincz Csilla fordítása

LAVIE TIDHAR

A MÉMTÁROS

Varró Attila fordítása

CARRIE VAUGHN

A LEGTÖBB, AMI TŐLÜNK TELIK

Márton Zsófia fordítása

IAN R. MACLEOD

A FELFEDEZETT ORSZÁG

Pétersz Tamás fordítása

NANCY KRESS

PÁLYÁK ÉS ÖSVÉNYEK

Miks-Rédai Viktória fordítása

ELIZABETH BEAR

CSAK A KEZEM FIGYELJÉK

Kleinheincz Csilla fordítása

JAMES PATRICK KELLY

MAJD EGYSZER

Pétersz Tamás fordítása

KEN LIU

EGY TEHERSZÁLLÍTÓ ZEPPELIN ÚTJÁNAK KRÓNIKÁJA (A PACIFIC MONTHLY SZÁLLÍTMÁNYOZÁSI ÉVKÖNYVÉBŐL, 2009. MÁJUS)

Juhász Viktor fordítása

ALIETTE DE BODARD

HÁROM CSÉSZE GYÁSZ, CSILLAGFÉNYNÉL

Kleinheincz Csilla fordítása

SAM J. MILLER

JÉGTÖMBÖK

Roboz Gábor fordítása

GWYNETH JONES

TUDATOSOK

Roboz Gábor fordítása

JAMES S. A. COREY

A VÁLTOZÁS FOKA

Galamb Zoltán fordítása

RICH LARSON

JÓNÁS ÉS A RÓKA

Vitális Szabolcs fordítása

KATHE KOJA ÉS CARTER SCHOLZ

KIT: ÖSSZESZERELÉST IGÉNYEL

Huszár András fordítása

RAY NAYLER

TÉLI TÁRSIDŐ

Varró Attila fordítása

R. S. BENEDICT

ANGOL NEVEM

Roboz Gábor fordítása

FORRÁSOK

GARDNER DOZOIS

ELŐSZÓ

Jelen sorozat első kötetét, Az év legjobb science fiction novellái: Az első éves gyűjteményt még 1984-ben adtuk ki, egy olyan távoli és más korban, hogy arra ma már alig ismernénk rá, korunk fiatal olvasói szemében valószínűleg épp olyan idegen lenne, mint egy marsi kolónia. Ezeket a sorokat 2017-ben írom, amikor Az év legjobb novellái: A harmincötödik éves gyűjtemény megjelenés előtt áll. Bár 2005-ben már boltokba került az általam szerkesztett A legjobbak legjobbjai és 2007-ben A legjobbak legjobbjai II.: Két évtized legjobb science fiction kisregényei úgy éreztük, megérett az idő egy újabb ilyen antológiára, úgyhogy íme: az alábbi kötet a 2003 és 2017 közti éveket fedi le, és merítése Az év legjobb novellái: A huszadik éves gyűjteménytől Az év legjobb novellái: A harmincötödik éves gyűjteményig tart.

1984 és 2017 között, vagyis a sorozat teljes élettartama alatt több mint hatszáz novellát jelentettünk meg újra, a világ egészen különböző pontjain élő szerzőktől, válogattunk magazinokból, antológiákból, elektronikus kiadványokból, kisregénygyűjteményekből és podcastekből egyaránt. Remélem, a történetek között akadnak majd olyanok, amelyeket megszerettek vagy meg fognak szeretni. Ha akadnak, a szerzőknek legyenek hálásak, akik megírták ezeket, és a szerkesztőknek, akik elég jó szimatúak voltak ahhoz, hogy elsőként lecsapjanak rájuk. A munka oroszlánrészét ők végezték el. Én az évek során mindössze lehetőséget biztosítottam arra, hogy önök is elolvashassák ezeket a történeteket, amelyeket annyira szerettem olvasni.

Az idő, mely pártatlan

– nem véd bátort s ártatlant –,

s megunja egy hét alatt

a kecses idomokat,

nyelvnek él, s feloldozza

mindazt, ki őt hordozza.[1]

ELEANOR ARNASON

CSONTOK FAZEKASA

Eleanor Arnason első regénye, a The Sword Smith 1978-ban jelent meg. Ezt olyan regényei követték, mint a Daughter of the Bear King és a To the Resurrection Station. 1991-ben jelent meg legismertebb műve, a kilencvenes évek legerősebb regényeinek egyike: a kritikusok által méltatott A Woman of the Iron People egy fajsúlyos, összetett mű, amely elnyerte a rangos James Tiptree Jr.-emlékdíjat. Novelláit többek között olyan lapokban publikálta, mint az Asimov’s Science Fiction, a The Magazine of Fantasy & Science Fiction, az Amazing, az Orbit és a Xanadu. További művei közé tartozik a Ring of Swords és a Tomb of Fathers, valamint a Mammoths of the Great Plains című kötet – amely a címadó novellán kívül egy hosszú esszét és egy a szerzővel készült interjút is tartalmaz –, valamint a Big Mama Stories című antológia. Stellar Harvest című kisregénye 2000-ben bekerült a Hugo-díj finalistái közé. Legutóbb két antológiája jelent meg: a Hidden Folk: Icelandic Stories, valamint egy nagyobb lélegzetű retrospektív SF-válogatás, a Hwarthath Stories: Transgressive Tales by Aliens. Arnason a Minnesota állambeli St. Paulban él.

Ebben a novellájában egy saját középkori múlttal rendelkező, különös bolygóra kalauzol bennünket, hogy magával ragadó módon mutassa be a tudományos módszer születését… és hogy árnyalt, megindító, érzékeny portrét rajzoljon egy éles elméjű, lázadó nőről, aki nem illik abba az időbe, amelyben él, egy olyan világban, amely nem akarja látni, amit ő lát maga körül.

A Nagy Déli Kontinens északkeleti partvidéke dombos és csupa öböl. Az öblök jó kikötőhelyek, vizük mély, a széltől pedig meredek lejtők és szürke kősziklák védik őket. A dombok tetejét sötét erdők borítják. A kikötőket kavicsos part szegélyezi. Sok az apró város.

A klíma trópusi is lehetne, ha nem követné a partvonalat egy sarki áramlat, amely halakat és esőt hoz a vidékre. A helybéli nemzetségek boldogulása a halászatnak köszönhető, és a szárazföld belsejét borító buja, szubtrópusi erdőknek. Az erdőkben koromfa nő, irizáló katappafa, és szemrevaló díszcserjék: éjszaka nyíló csillagjázmin, viruló galambbogyó, meg tűzvirágfa, a fák mátriárkája. Az első kettőt épületfának használják. A többit begyűjtik még csemetekorukban, cserépbe ültetik, és útnak indítják távoli kikötők felé, ahol tehetős családok megveszik, hogy az udvarukat díszítsék velük.

Manapság persze már lehetséges üvegházban felnevelni a csemetéket, bárhol a bolygón. A legtöbben azonban továbbra is az eredeti élőhelyükön begyűjtött növényeket kedvelik. Szebben fejlődik egy növény, ha a legendás déli repülő bogarak egyike porozta be természetes úton, a tengerpart felől érkező szitáló eső öntözte, és egy sokadik generációs szakértő erdőjáró emelte ki a helyéről és ültette cserépbe. A legnépszerűbb fajták olyan nevek alatt futnak, mint a „Tengerparti Eső”, az emblémájuk pedig a nagyobb hitelesség kedvéért egy erdőjárót ábrázol, ásóval a kezében, vagy egy éji bogarat, amely bolyhos szárnyain egy virág fölött lebeg.

Ez a történet egy lányról szól, aki a part menti városok egyikében született. Anyja köztiszteletben álló halász volt, apja pedig tengerész, akit egy nagy vihart követően mosott partra a tenger. A magafajtát – egy idegent, az övéitől távol – általában nem kérték volna fel rá, hogy teherbe ejtsen valakit. A férfi azonban okos volt, jó modorú, a prémje pedig valami csodálatos: nem a világnak ezen a részén megszokott szürke, hanem aranyvörös. Halványsárga szeme és nagy, elálló fülei vonzó, éberséget és intelligenciát sugárzó megjelenést kölcsönöztek neki. Az ilyen külsőnek nehéz ellenállni. A tulwari nagyasszonyok szívesen látták volna viszont a vonásait gyerekeiken és unokáikon.

A férfira hosszú, nehéz út várt, és nem lehetett biztos benne, hogy hazajut-e egyáltalán a végén. Elfogadta az ajánlatukat. Egy férfi mindig engedelmeskedik a nemzetség idősebb nőtagjainak, azok hiányában pedig azoknak a nagyasszonyoknak és mátriárkáknak, akik között él. A saját hazájában átlagosnak minősült a külseje, így nem számított rá, hogy valaha is nemzőnek választják. Legfeljebb, ha valami nevezeteset cselekszik; de ezzel a lehetőséggel, önmagát ismerve, nem számolt. Gyereket akart volna? Akadt olyan férfi, aki igen. Vagy jelet akart hagyni maga után ezen az idegen földön, a nyomát annak, hogy létezett, mielőtt újra kimerészkedik az óceánra? Nem tudhatjuk. Akárhogy is, gyermeket nemzett főhősünk anyjának. Még mielőtt az a világra jött volna, a férfi elhajózott északra egy a part mentén közlekedő kereskedőhajón. Nem maradt utána más, csak egy csont nyaklánc és Tulwar Haik.

A vörös és szürke keresztezéséből általában sötétbarna prémű gyerek születik. Lehet, hogy nem Haik apja volt az első vörös tengerész, aki a tulwari partokra vetődött. Az is lehet, hogy az anyjában is megvolt a vörös gén, ami generációkon át rejtőzködött, mielőtt végül megmutatkozott. Akárhogy is, a kislány vörös lett, nagy fülű, élénkzöld szemű. Micsoda szépség! A családja úgy becézte, Tűzvirág.

Ötéves korában meghalt az anyja. A következőképpen történt: a part mentén futó tengeri áramlat iránya megváltozott. Kelet felé fordult, és a tulwari halakat messze kisodorta az óceánra. A tulwariak mentek a halak után, és valahol, több nap távolságra a szárazföldtől egy vihar elpusztította a flottájukat. Anyák, nagynénik és nagybácsik, unokatestvérek tűntek el. Semmi nem került haza utánuk, csak pár fadarab: törött árbóc- és eveződarabok. Tulwar városában nem maradt más, csak az egészen fiatalok és az öregek.

Nem éltek talán rokonaik az erdőben? Akadt néhány, de a tulwariak az óceánból éltek.

Egyes szomszédos nemzetségek felajánlották, hogy örökbe fogadják az árván maradtakat. – Köszönjük, nem – mondták a Tulwar mátriárkák. – Ezt az öblöt Tulwar-öbölnek hívják. Itt állnak a házaink, és itt maradunk bennük mi is.

– Ahogy gondoljátok – mondták erre a szomszédok.

Haik egy félig elnéptelenedett városban nőtt fel. Az erdőjárók, akik a nemzetség megélhetését biztosították, többnyire távol jártak. Jobbára ősz prémű, hajlott hátú dédnagynénik és dédnagybácsik vették körül, akik sose gondolták, hogy életük utolsó éveiben házakat kell majd javítgatniuk és gyerekekről gondoskodniuk. Csoda, hogy Haik zabolátlanul nőtt fel?

Nem mintha rossz gyerek lett volna, de szeretett egyedül lenni, a kavicsos partokon kóborolni és felmászni a sziklákra. Ez nem volt különösebben nehéz, hiszen az üledékes kőzet itt-ott elkopott, felmorzsolódott. Haik letört szikladarabok rézsűjén kelt át, vagy csenevész fákkal teli, meredek szakadékokban kapaszkodott felfelé. Nem a kalandot kereste, hanem a magányt, és azt, amit manapság „természet” néven illetnek azok, akik odavannak az új keletű szavakért és ideákért. Akkoriban úgy nevezték, „az öt forma”, vagy „víz, szél, felhő, levél és kő”. Bár tengerészek lánya volt, és az erdő táplálta, sem a levél, sem a víz nem vonzotta. Inkább a követ tanulmányozta – és azt, ami a kövekben rejlett. Mivel a sziklákat üledékes kőzet alkotta, kristályok helyett fosszíliákra bukkant bennük.

Persze nem ő volt az első, aki kőbe ágyazódott csigaházakat és kagylóhéjakat talált, de szokatlanul erős kíváncsiságot mutatott irántuk. Hogy kerültek ezek a kő belsejébe? Hogy váltak kővé? És miért olyan sok köztük a szokatlan formájú?

Megkérdezte a rokonait.

– Mindig is ott voltak – felelte neki az egyik dédnagynéni.

– A dagály és egy vihar együttes ereje sodorta őket oda – mondta egy másik.

– Az Istennő műve – magyarázta neki egyik igen öreg unokabátyja –, akinek a cselekedeteit nem szokás megkérdőjelezni. A cselekedeteinek megvannak a maguk okai, amik előlünk rejtve maradnak.

A tulwari fiatalok, Haik játszótársai, unalmasnak tartották a dolgot. Kit érdekelnek a kőcsigák és kőkagylók? – Nem csillognak úgy, mint az igaziak, és nem is ehetőek. Az élő héjasokkal foglalkozz, Haik! Vagy a halakkal! Vagy a fákkal, azzal, amiből a családunk él!

Ha az övéi nem tudnak válaszolni a kérdéseire, majd megtalálja rájuk a választ maga. Haik tovább kutatott. Segítségére volt, hogy az északkeleti parton végigfutó kőzetrétegek sehol nem hajlottak el vagy buktak egymás alá. Felül húzódtak az újabb koriak, alul a régebbiek. Felfelé mászva végigkövethette a vidék élővilágának történetét.

Kezdetben még nem jött rá erre. Fogott egy kalapácsot, és elkezdte vele kifejteni az egyes fosszíliákat, majd a város számtalan üres házának egyikébe vitte őket. Ott aztán megannyi próbálkozás és tévedés árán megtanulta, hogyan kell őket megtisztítani és feltárni. Úgy nevezte a folyamatot, hogy „felfedezés kalapáccsal”.

Manapság már nem pártoljuk az efféle tudatlan kísérletezést, különösen nem a fontos lelőhelyek esetében. Ne feledjék azonban, mindez a távoli múltban történt. Nem volt senki a bolygón, aki Haikot taníthatta volna, és a fosszíliákat, amelyeket elpusztított, úgyis felmorzsolta volna az erózió jóval azelőtt, hogy a paleontológia és más tudományok megszülettek volna.

Kezdetben héjakat gyűjtött, és sorba rakta őket az elhagyott házakban maradt asztalokon. Egy félhomályos szobát képzeljenek el, a zsaluk résein ferde sugárban átszűrődő fénnyel. A falon halakat és virágzó fákat ábrázoló, málladozó festmények. Haik – sovány, vörös, tunikát viselő kamasz – az asztal fölé hajolva a héjakat rendezgeti. Felfedezte az értelmes élőlények egyik legjobb szórakozását, a dolgok osztályokba rendezését, vagy ahogy most nevezzük: a taxonómiát.

Ezt nem ő találta fel. Mindenki rendszerezi valahogy az információit. De a legtöbben csak azokat az információkat rendszerezik, amelyeknek valamilyen közvetlen hasznát látják, például a halak különböző fajait és ezek szokásait. Haik arra jött rá, milyen örömet okozhat a közvetlen haszonnal nem járó tudás. Esetleg elképzelhetnek a háttérben egy idős asszonyt, ősz prémmel, durván szőtt tunikában. Mezítláb van, a lábfeje kérges a rászáradt sártól. Derűsen figyeli Haik ténykedését.

Haik idővel felfedezte, hogy a héjak, amelyeket talált, valamiféle minta szerint helyezkednek el. A sziklák felső rétegeiben ismerős formákra bukkant. Hasonló vagy pont ilyen héjakat talált a tulwari tengerparton szárazra vetve. De ahogy lefelé haladt a sziklákon, úgy talált egyre különösebb, kőbe zárt teremtményeket. Ráadásul néhány réteg – és ez fejtörésre késztette – egyértelműen szárazföldi állatok csontjaival volt tele. Lehetséges, hogy az óceán előretört, aztán visszahúzódott, majd megint megemelkedett a szintje? Milyen idősek lehetnek ezek a maradványok? Mennyi idővel ezelőtt éltek, ha éltek egyáltalán? Nemzetségének idősebb tagjai úgy vélték, ezek ásványi alakzatok, amelyek különös módon állati maradványokra hasonlítanak. – A világban mindenütt ismétlődéseket és hasonlóságokat találsz – mondták neki. – Ez bizonyítja, hogy az Istennőt nem nagyon érdekli az eredetiség.

Haiknak fenntartásai voltak ezzel kapcsolatban. Talált egy madárcsontvázat, olyan tökéleteset, hogy minden erőfeszítés nélkül rá tudta képzelni a finom csontozatra a szöveteket és a tollazatot. Az állat szárnyai – ha ugyan szárnyak azok – karmos mancsokban végződtek. Miféle ásványképződés eredményei lehetnek a sziklatetőn élő állatokkal azonos külsejű héjai és ez a lenyűgöző, ismerős és mégis idegen csontváz? Ha az Istennő nem pártolja az eredetiséget, akkor mi a magyarázat a szikla alján talált tüskés, dudoros, elképesztően sok lábbal rendelkező állatokra? Haik még csak hozzájuk hasonlót sem látott soha. Ezek milyen mintát ismételnek?

Tizenöt esztendős korában ezzel fordultak hozzá a rokonai: – Elég ebből az ostobaságból! Kevesen vagyunk a családban, alig tudunk megélni, és mindannyiunknak dolgoznia kell. Válassz magadnak egy hasznavehető foglalkozást, és beadunk egy mester keze alá.

Unokatestvéreinek nagy része erdőjáró lett. Néhányan tengerésznek álltak, és a szomszédaikkal összefogva hajóztak ki, mivel a tulwariaknak csak evezős csónakjaik maradtak. De Haik életének szenvedélyét a kő jelentette. A városban kőműves nem akadt, egy fazekas azonban igen.

– Az erdőjáróknak szükségük van cserepekre – mondta Haik. – Rakai pedig kezd megöregedni. Adjatok be hozzá.

– Bölcs döntés – mondták a dédnagynénik elismerően. – Évek óta először a nemzetségedre is gondolsz.

Haik beköltözött az öreg Rakai házába, amelynek legtöbb helyiségében más se volt, csak cserépedények. A levegőben agyagpor szállongott. A padlót elejtett agyagdarabkák púpjai pöttyözték. Az öreg fazekast is mindig agyag borította. – Fiatalabb koromban gyakrabban lemosakodtam – mondta az asszony. – De fogy az időm, és még annyi mindent el akarok végezni. Mosakodj, ha akarsz. A te korodban nem árt. De azt ne feledd, hogy egy-három év múlva talán már nem leszek itt, hogy tanítsalak.

Haik mosdott. Rendszerető gyerek volt. És észben tartotta Rakai figyelmeztetését, keményen tanult. Mint kiderült, élvezte a cserépkészítést. Manapság a fazekasok már barkácsboltban vásárolják az alapanyagot a munkájukhoz. Akkoriban azonban minden fazekas magának bányászta az agyagot, és a szegényebb településeken élők, mint Rakai is, nem használtak a mázakhoz ritka ásványokat. – Ezek nem gazdag nagyasszonyoknak szánt csészék – mondta Rakai Haiknak. – Ezek virágcserepek. Elég rájuk a közönséges máz, olyan ásványokból, amelyek a mi országunkban is megtalálhatóak. – Haik hamarosan ismét kalapáccsal és ásóval a kezében járt. Szívesen végezte a prózai előkészítő munkát, agyagot bányászott és nagyobb ásványdarabokat fejtett ki az anyakőzetből. Nem bánta azt sem, hogy neki kell porrá törnie őket, pedig ez nem volt könnyű feladat, és élvezettel turkált a vizes agyagban, kőtörmelék után kutatva. Bár erre akkor még nem jött rá, a kezében tartott, szinte folyós agyagnak valamilyen módon köze volt a kérdésekhez, amelyeket a kövekkel kapcsolatban tett fel.

A fazekaskorong frusztrálta. Rakai vén ujjainak érintésére minden látható erőfeszítés nélkül tökéletes cseréppé nyúltak az agyaggombócok, hasonlóan ahhoz, ahogy a növények kibújnak a földből tavasszal. Amikor Haik próbálkozott ugyanezzel, csak bepiszkította a korongot.

– Olyan vagyok, mint egy sarat dagasztó kisgyerek! – fakadt ki.

– Türelem és gyakorlás – mondta erre a vén Rakai.

Haik nem volt ostoba: hallgatott a tanácsra. Fokozatosan megtanulta, hogyan formázza az agyagot és hogyan égesse ki a fazekaskemencében, amelyet Rakai épített a ház mögött. Az első pár darab, amit készített, rosszul sikerült, de néhányat megtartott közülük, hogy abban tárolja a kedvenc kődarabjait. Az egyik ilyen kő egy darab hematit volt, amelyből, ha porrá törik, fényes fekete mázat lehet előállítani. A többi fosszília volt, héjasok, különös tengeri állatok és a karmos mancsú madár.

A történetnek ezen a pontján fontos, hogy megértsük a „fazekas” szó jelentését Haik népének nyelvében. Csakúgy, mint a mi nyelvünkben, azt az embert jelölte, aki fazekakat és cserepeket készít. Haik még csak tanulta, hogyan készítsen cserepeket. De már köveket és csontokat rakosgatott cserepekbe, és ez nem egy jelentéktelen elfoglaltság, hanem tudomány. Sose becsüljék alá a taxonómiát. Minden tudás alapját a tények alkotják, és a rendszerezetlen tények semmit sem érnek.

Jó néhány év eltelt. Haik elsajátította a mestere fogásait, bár a kész munkáiból hiányzott Rakai eleganciája.

– A sziklák miatt – mondta az öreg fazekas. – És a kövek miatt, amiket hazahordasz. A szellemed részévé váltak. A köveket próbálod meg agyagból visszaadni. Én a növényeket vettem alapul, amelyek kecsesek és szimmetrikusak. De te…

A korongon ott állt Haik egyik cserepe, egy zömök, egyenetlen felszínű darab, felemás fülekkel. Kezdetben gyatra képességeinek köszönhetően sikerültek ilyenre a munkái, de rájött, hogy szívesen formálja a cserepeket egy kicsit szabálytalanra. Ezt színtelen, áttetsző mázzal tervezte bevonni, lecsorgó csíkokban – hirtelen rádöbbent, hogy a sziklán folydogáló esőcseppek mintájára.

– Nincs ebben semmi rossz – mondta Rakai. – Mindannyian a minket körülvevő világból tanulunk. Ha a kövek fazekasa akarsz lenni, ám legyen. A köveké és a csontoké – ha úgy van, ahogy gondolod, és azok csontok. A köveké, csontoké és héjaké.

Az öreg fazekas odébb bicegett. Haik arra gondolt, hogy összezúzza a cserepet. Helytelen, hogy a sziklákat kedveli, meg amire azokban rábukkan? Rakai szerint nem. Öreg mestere felhatalmazta rá, hogy önmaga legyen. Hirtelen ötlettől vezérelve Haik egy állat képét karcolta az agyagba. Kalapács formájú fejet rajzolt neki, nagy szemekkel mindkét oldalon – a kalapácsfej ütőfelületein, indokolta meg magának Haik. A szemek összetettek voltak, a test hosszú, szelvényezett. Minden egyes szelvényből egy pár láb nőtt ki, kivéve az utolsót. Abból két, az állat testénél is hosszabb, ostorszerű farok. Nem találkozott még olyasvalakivel, sem a világ legtávolabbi csücskét megjárt utazók, sem a legarcátlanabb hazudozók között, aki látott volna ehhez hasonló lényt. Ő mégis gyakran rábukkant a maradványaira, mindig a sziklák alsóbb rétegeiben, az általa „egészen alsó sötétszürkének” nevezett kőzetben.

Az Istennő tréfája lenne mindez? A legtöbb maradványt hiányosan találta, ép példányokra csak alapos keresés árán akadt rá. Senki mást nem ismert, akit érdekeltek volna ezek a dolgok. Az Istennő vajon azért teremtette ezeket a sziklákat, és rakta őket tele maradványokkal, hogy csúfot űzzön Tulwar Haikból?

Aligha! Rápillantott a rajzra. Az állat teste kissé megtekeredett, farka kétoldalt szétterült. Úgy tűnt, mintha élne, mintha bármelyik pillanatban lemászhatna a cserépről, egyenesen a Tulwar-öböl vizébe. Haik sóhajtott egyet, szíve hevesen vert. A kép az igazságot rejti. A lény, amelyet lerajzolt, egykor biztosan létezett. Talán még mindig megtalálható valahol az óceán távoli mélyében. (Kagylóhéjak között találta. Biztosan víziállat.) Nem hajlandó elhinni, hogy egy ehhez hasonló forma véletlenül jött létre. Már évek óta keveri, gyúrja, felüti és pörgeti az agyagot. Magától sosem alakult ki ehhez hasonló, csak ha megformázta valaki. Nyilvánvaló istenkáromlás lenne azt állítani, hogy az Istennő találomra cselekszik. Nem lehet, hogy ez az egész csodálatos világ annak az eredménye, hogy a Hatalmas elejtette a létezés alapanyagát, vagy céltalanul gyúrogatta szent ujjaival. Haik nem volt hajlandó elhinni, hogy az állat egy tréfa eredménye. Az Istennőnek jobb dolga is van az efféle viccelődésnél, az állat pedig a maga különös módján gyönyörű. Miért hozna létre a szellemes, de rosszindulatra általában nem hajlamos Istennő egy ilyen összetett, csodálatos valamit, ami végeredményben hamisítvány?

Haik a cserép másik oldalára is felrajzolta az állatot, ezúttal kissé eltérő pózban, aztán kiégette, és végül bevonta mázzal. A máz, ahogy tervezte, áttetsző volt és egyenetlen, mintha csak esőcseppek folynának le a cserép sötétszürke felületén.

Mint tudják, a világ egyes részein megengedett a rokonok közötti szex, ha kettejük között kellően távoli a kapcsolat. A harmadik kontinens hatalmas, ötven-százezer főt számláló nemzetségeiben semmi sem tiltja, hogy harmad-, negyed- vagy ötödfokú unokatestvérek létesítsenek egymással viszonyt, bár a beltenyészet mindig helytelennek számít. Haik családja azonban nem ilyen vidéken élt, a rokonság pedig olyan kevés főből állt, és azok olyan szoros közelségben éltek egymással, hogy senki nem számított távoli rokonnak.

Haik emiatt nem tapasztalta meg a szerelmet egészen addig, amíg húszesztendős korában Tsugulba nem hajózott egy kereskedőhajó fedélzetén, hogy ott cserepeket adjon el.

Tsugul egy part menti sziget volt, akkoriban híres piachely. A kikötő a sziget szárazföld felőli oldalán húzódott, a tengeri viharoktól védve. A fából ácsolt raktárépületeken és dokkokon túl vakolt, favázas házakból álló város húzódott a dombokon. A legtöbb házat sárgára vagy halványkékre vakolták. Fájukat, ahol kilátszott, sötétkékre vagy vörösre. Színes város, állapította meg megérkezése után Haik, és a hatást még fokozza a rengeteg cserepes növény, amelyeket a lakók a teraszokon, a háztetőkön, bejáratok mellett és a járdák szélén elhelyeztek. Nagyszerű hely arra, hogy Rakai és a maga cserepeit eladja.

Jó vásárt csinált; egy tapasztalt erdőjáró volt a segítségére, aki Tulwar másik portékáját jött értékesíteni.

– Egy szavam sincs a mestered munkái ellen, kislány – mondta neki. – De a te cserepeid aztán igazán kiemelik a csemetefáim szépségét. A fák pompásak és kecsesek, a cserepeid viszont nyersek és egyszerűek. Nézd csak – mutatott egy zömök, fekete kaspóba ültetett, virágzó tűzvirágfa-csemetére. – A csúfból szép nő, a sötétségből fény! Egy vagyont keresel majd velük a családnak.

Haik nem nevezte volna csúfnak a cserepet. Csigaházat ábrázoló domborminta futott végig rajta, a fekete máz alatt kissé elmosódottan. A mintát alkotó héjak a tulwari sziklák különböző rétegeiből származtak, de láthatóan összefüggtek. Az elsők, amelyeket talált a sziklák középső rétegéből, egyszerű, spirálisan feltekeredő formát öltöttek. Felfelé haladva fokozatosan egyre bonyolultabbá, egyre tüskézettebbé váltak. A cserép körbefutó mintája ezt a folyamatot ábrázolta. A végén a csupa tüske szörnyeteg állt egyszerű kinézetű őse mellett.

Elképzelhető, hogy Haik is így gondolt rájuk? Megértette volna az evolúciót? Talán nem. Akárhogy is, a rokonainak egy szót sem szólt róla.

Aznap este a fogadóban megismerkedett egy Sorgból származó tengerésszel. Magas, vékony, arrogáns nő volt, a testét fehér bunda és fekete bőr váltakozásából álló, kiborotvált minta borította. Halint ittak és beszélgettek. A nő simogatni kezdte Haik karját, a vörös prémet csodálva. – Olyan jól megy a zöld szemedhez. Te még fiatal vagy. Volt már idegenből származó szeretőd?

– Még sosem volt szeretőm – felelte Haik.

Ez felkeltette a másik érdeklődését. – Ennyire azért nem lehetsz fiatal.

Haik elmondta neki, hogy ez az első útja, az övével szomszédos városokban sem járt még. – Lefoglalt, hogy kitanuljam a mesterségem.

A sorgi ivott még a halinból. – Szeretek első lenni. Lenne kedved velem hálni?

Haik végigmérte a kétségtelenül egzotikus külsejű nőt. – Miért borotválod a bundád?

– Ott, ahonnan származom, forró a klíma. Egyébként is szeretünk egyediek lenni. Más népek talán élvezik, hogy egyforma bogarak rajaként viselkednek, de mi nem.

Haik körbepillantott a helyiségben, és több azonos módon nyírt és borotvált Sorg nőt is észrevett, de mert fiatal volt és udvarias, nem hozta szóba a dolgot.

A sorgi hajójára mentek, amely a kikötőben horgonyzott. Több pár is volt a fedélzeten, mind nők. – Ezen a hajóúton akad pár férfi is a legénységben – jegyezte meg szexuális partnere. – De most mind kinn vannak a parton, férfi partnereket keresnek, és vissza se jönnek, csak mire készen állunk felhúzni a horgonyt.

Amikor Haik később visszagondolt rá, érdekes élményként könyvelte el az egészet, bár sose gondolta volna, hogy egy idegen hajó fedélzetén szeretkezik majd először, más, nem feltétlenül csendes párokkal körülvéve. A sekély vizekben párzó halak jutottak róla eszébe.

– Nos, nekem úgy tűnt, élvezted – mondta a sorgi nő. – Bár elég csendes fajta vagy.

– A rokonaim azt szokták rám mondani, hogy elgondolkodó vagyok.

– Ehhez a tűzvörös bundához nem ez illene. Inkább a féktelenség.

De miért, töprengett Haik. Aztán elaludt, és álmában egy dísztelen, hevenyészetten kidolgozott tunikát viselő öregasszonnyal beszélgetett. Az asszony lábát sár borította, kezén karommá görbültek gondozatlan, hosszú körmei, amelyek alatt piszok ült.

– Ha állat lennél, nem ember – mondta neki az öregasszony –, most egy férfival háltál volna. Akár gyermeked is születhetne, és nem párzási cél, hanem szexuális szenvedély eredményeként. Képzeld csak el, ha a világon mindenki így szaporodna! És a világ ilyen! Egyedül az emberek kezelik észszerűen a szexet. Egyedül ők szaporodnak szándékosan.

Haik hajnalban ébredt. Emlékezett az álmára, bár nem nagyon értette. Az asszony mintha hírnök lett volna, és az üzenete elég egyértelműnek tűnt. Haik búcsúzóul megcsókolta a Sorg nőt, majd felöltözött, és a partra támolygott a hajóhídon át. Hideg és nedves volt az idő. Haik után lábnyomok maradtak a fa harmatos felületén.

Még jó néhányszor lefeküdt a Sorg nővel. Aztán az idegen hajó felhúzta a horgonyt, és Haik szeretője továbbállt. Egy kagylóhéj nyaklánc maradt utána.

– A lángot talán egy másik nő szítja majd fel benned – mondta. – De az első én voltam, és azt akarom, hogy emlékezz rám.

Haik megköszönte a nyakláncot, és pár napig a dombokat járta. A sziklák itt sötétvörös, szemcsés kőzetből álltak, és úgy tűnt, nem rejtenek fosszíliákat. Aztán Haik és a rokonai hajóra szálltak, és északra, hazafelé indultak.

Haik ezután igyekezett évente többször is útra kelni. Ha a hajó legénységét nők alkották, a fedélzetre lépve egyből partnerek után nézett. Ha nem, várt, amíg be nem futottak egy kikötőbe. Volt, hogy végig egyetlen szerető mellett tartott ki, máskor mindig újat keresett, vagy egy csoporthoz csatlakozott. Újra előkerült rég elfeledett gyermekkori beceneve, bár Tűzvirág helyett most egyszerűen Tűznek szólították. Haik láng volt, amely perzselt, miközben ő maga érintetlen maradt.

– Igazából egyikünkhöz sem ragaszkodsz – mondta neki az egyik szeretője. – Számodra ez nem több, csak szex.

Így lenne? Rakaihoz és a családjához ragaszkodott, az agyaggal és a kővel való munkája iránt szinte már valami szenvedélyfélét is érzett. De ezekhez a nőkhöz ragaszkodni?

Köztudott, hogy a férfiak hevesebben és hűségesebben szeretnek, mint a nők. Az egész életüket eköré rendezik. A legtöbb nő kedveli a partnerét, és sajnálja, ha – mint általában – el kell hagynia. Bár ezekben a modern időkben ez már ritkábban fordul elő, és kisebb a súlya, hiszen egyre gyorsabbá válik az utazás. A párok akár évente ötvenszer is találkozhatnak, már ha megfizetik a repülőjegy árát.

Haik élvezte a szexet és a partnereit, de nem bánta, ha elváltak útjaik. A lelkét egyikük se érintette meg.

– Csak az öled tüzes – mondta neki egy másik partnere. – Az elméd hideg.

Amikor betöltötte a huszonötöt, a családja úgy döntött, ideje párzania. Sehogy sem tudott kibújni a kötelezettség alól. Ahhoz, hogy a Tulwar nemzetség fennmaradjon, minden egészséges nőnek gyermeket kellett szülnie. Miután megtárgyalták, a mátriárkák felvették a kapcsolatot a Tsungolokkal, akik ráálltak a dologra. Ami ezután következett, arra Haik nem szívesen gondolt vissza. Egy fiatal férfi érkezett Tsungolból a családjához. Többször párzottak, amíg csak Haik teherbe nem esett. Akkor ajándékokkal – leginkább Rakai és Haik nagyszerű cserepeivel – megrakva hazaküldték a férfit.

– Nem tűröm meg a gyerekeket a fazekasműhelyben – közölte Rakai.

– Az egyik unokatestvéremre bízom majd őket, nála nevelkednek majd.

Ikerlányai születtek, sötétbarna prémmel, élénkzöld szemmel. Ahogy rájuk nézett, egy ideig arra gondolt, maga neveli fel őket. De ezt a gondolatot pusztán a kimerültség és a megkönnyebbülés szülte. Haikból hiányzott az anyai ösztön. Jobban vágyott a fosszíliákra és a cserepeire, mint gyerekre.

A lányokat az egyik unokanővére, egy nyugodt, háromgyermekes anya fogadta be.

– Az öt szerencsés szám – mondta Haiknak.

Tényleg úgy tűnt. Mind az öt gyerek virult, akár a csillagcseresznyefák.

Rakai egészen Haik harmincéves koráig kitartott. Az utolsó éveiben megzavarodott, elkószált otthonról, hogy a rég vízbe veszett rokonait keresse, vagy hogy agyagot ásson, bár ezt a feladatot már egy évtizeddel ezelőtt átruházta Haikra. Az egyik ilyen kóborlására a télelő egy hideg, esős napján indult. Mire megtalálták, az öregasszony bőrig ázott és rázta a hideg. Köhögni kezdett, és elvitte a betegség. A műhelyét Haik örökölte.

Ekkorra már kifejlesztette saját egyedi stílusát: masszív, zömök, különös lények rajzaival díszített cserepeket készített. Néha a fülüket formálta a furcsa teremtmények – karmos madarak vagy szelvényezett szárú virágra emlékeztető állatok – formájára. Ez utóbbiak fosszíliáit úgy találta, hogy azok még markolták a zsákmányukat. A zsákmány legtöbbször apró hal volt, így a lény tengeri ragadozó kellett hogy legyen. Haik vásárlói azonban virágnak nézték – bár tény, hogy különös, kukacforma szirmú virágnak. – Micsoda képzelőerőd van! – mondták neki.

A díszes fülű cserepek elkészítése aprólékos munka volt. Ezeket kisebb, drága növényeknek szánta. A legtöbb cserepe nagy volt, tartós, fülek nélküli, mert azok könnyen letörhettek volna. Továbbra is egyszerű, színtelen vagy fekete mázakat használt.

Bár már fazekasmester volt, akinek a munkáit mindenütt ismerték a tengerpart mentén, továbbra is kutatott a fosszíliák után. Öreg mesterének háza polcokkal telt meg, a polcok pedig kődarabokkal. Haik fogott egy tollat, és minden polc szélére odaírta a nevet, amit az egyes teremtményeknek adott, és mellé, hogy hol találta azt a bizonyos egyedet. Ahogy lámpafénynél bolyongott a leletei között, az evolúció több eón hosszú folyamatát látta maga előtt, és ő felismerte, mit lát. Hogy is ne ismerte volna fel, miután rendszerezte a köveket?

Az első néhány polcon héjak és hínárra emlékeztető levelek halvány lenyomatai sorakoztak. A következőn a soklábú állatok, aztán a halak, amelyek egyetlen Haik által látott élő halra sem hasonlítottak. Végül a négy végtaggal rendelkező élőlények következtek. Ezek is különösen festettek, és egykor valószínűleg a szárazföldön éltek.

Immár volt egy elmélete. Tisztában volt vele, hogy a homok és az agyag a megfelelő körülmények hatására összetömörödhet. Az állatok a tengerfenék iszapjában, vagy egy szárazföldi homokdűnében ragadtak. Valamiféle folyamat eredményeképpen, amit nem értett, de olyasmi lehetett, mint az agyag kiégetése a kemencében, az anyag, amely az állatokat elnyelte, kővé változott. Az állatok eltűntek, valószínűleg elégtek, bár lehet, hogy csak elbomlottak. Ha semmi más nem történt, a folyamat során egy lenyomat jött létre. Ha a kőben keletkezett üregbe beszivárgott valami folyadék, amely aztán üledéket hagyott maga után, akkor szilárd maradvány keletkezett. A karmos szárnyú madár lenyomat volt, a héjak nagy része pedig szilárd maradvány.

Túl okos lett volna? Akkoriban senki nem tudott volna kigondolni egy ilyen elméletet?

Mi tagadás, ismerte az agyagot, az öntőmintákat, tudta, hogyan viselkednek a vízben feloldott ásványok. Mi másból állnak a mázak? A városban akadtak habarcskészítők – a habarcs homok, amely megkeményedett. A közeli városokban akadtak olyanok is, akik viaszveszejtéses technikával készítettek öntvényeket.

Rendelkezésre állt minden szükséges információ. De ezeket egyedül Haik használta fel arra, hogy megmagyarázza a tulwari sziklák rejtélyét. Hogy miért? Mert a többiek ügyet sem vetettek a fosszíliákra, nem voltak rájuk kíváncsiak, nem gyűjtötték, nem címkézték fel őket, és nem járkáltak fel-alá éjszakánként kődarabokat böngészve és töprengve.

Az élet formája az idők folyamán megváltozott. A nagyon szokatlan kevésbé szokatlanná, aztán majdhogynem ismerőssé változott. A sziklák felső rétegeiben néhol még akkor is létező állatok maradványai rejtőztek. Vagyis a folyamat, amely által a fosszíliák létrejöttek, még mindig zajlott, vagy csak nemrégiben zárult le.

Mennyi időbe telt mindez? Hát, a városi öregek szerint a fajok nem változtak meg, és amennyire Haik tudta, nem létezett olyan hagyomány, amely szerint az állatok egykor máshogy néztek ki. Ó, persze, akadt néhány történet szörnyekről, amelyekkel mostanság nem találkozott senki. De furcsa héjakról és halakról semmit sem talált. Vagyis a változáshoz szükséges idő hosszabb, mint amit az emberi emlékezet megőrizni képes.

Gondoljanak bele mindabba, amit Haik megtudott és elképzelt! Egy világ, amelyben rengeteg idő telt már el, amelyben az állatok változnak, és amelyben fajok halnak ki. Ha! Megrémítette a tudás. Mi gátolja meg, hogy egy nap az övéi is eltűnjenek, azokkal a halakkal és növényekkel együtt, amelyeket ők ismernek? A nemzetsége kicsi, a fennmaradásuk bizonytalan. Talán minden élőlény ilyen sérülékeny.

Az egyik éjjel álmodott. A Tulwar város fölé magasodó sziklák tetején állt. A házak alatta nagyon távolinak, elérhetetlennek tűntek. Más sem vette körül, mint a felette, alatta és keletre, a tenger felé nyújtózó űr. (A háta mögött ott húzódott az erdő, de Haik nem fordult meg.) Mellette ősz bundájú, sáros lábú öregasszony állt. – Messzire jutottál – mondta Haiknak. – Meg kéne fontolnod, nem lenne-e jobb visszafordulni.

– Miért? – kérdezte Haik.

– Az utadnak nincs végpontja. Senki nem fog hinni neked.

– Miről?

– A teremtményeimről.

– Te vagy az Istennő?

Az asszony biccentett egyet.

– Sokkal ragyogóbbnak kéne lenned, nem?

– Rakai talán az volt? Agyaggal dolgozott. Én a létezés alapanyagával. Nem nevezném valami tiszta foglalkozásnak, és különben is, kinek kéne imponálnom?

– Egyes élőlények tényleg kihaltak? Vagy élnek még valahol a világban?

– Nem fogom megválaszolni a kérdéseidet – felelte az öregasszony. – Bogozd ki magad a létezés titkait.

– Azt tanácsolod, forduljak vissza?

– Én sosem adok tanácsokat – mondta az Istennő. – Csak azt mondom, hogy senki nem fog hinni neked az idővel és a változással kapcsolatban. Ó, talán egy-két ember. Vannak, akik bármit hajlandóak elhinni. De a józan népek kinevetnek majd.

– Törődnöm kéne ezzel? – kérdezte Haik.

– Ez a kérdés – felelte az Istennő. – De ahogy mér említettem, én nem adok tanácsot.

Ezzel eltűnt, Haik pedig zuhanni kezdett. Az ágyában ébredt, Rakai házában. Az ablakon túl ragyogtak a csillagok, és nem szolgáltak semmiféle vigasszal.

Egy darabig töprengett az álmán, aztán úgy döntött, elutazik. Talán az a baj, hogy rég nem volt része szexben. Vesszőkosarakba, szalma közé csomagolta a legjobb cserepeit, és jókora tányérokat is. Némelyik dísztelen volt, a legtöbbre azonban különös lényeket karcolt: a pompás, karmos szárnyú madarat, a soklábú bogarakat, halakat, amelyeket pikkelyek helyett páncél borít, és furcsa szarvú négylábúakat.

Egy északra tartó hajó érkezett, és Haik felszállt rá. Batanin nők alkották a legénységet, szóval a célba érkezésükig bőven nyílt alkalma a szexre. A magány és a félelem érzése azonban nem tágított mellőle. Mintha egy szakadék peremén állt volna, alatta és körülötte a semmivel.

Egy kikötővárosban szállt partra. Meskhek éltek itt, egy meglehetősen nagy nemzetség. Bár kikötőjük is volt, elsősorban földműveléssel foglalkoztak, gabonát termesztettek és gyümölcsöt aszaltak exportra, valamint kitűnő halint is készítettek.

A művei jó pénzért keltek el a város piacán. Ekkor már ismert volt a neve: úgy emlegették, a Különös Állatok Fazekasa, vagy a Kövek és Csontok Fazekasa.

– Nahát, hogy személyesen is eljött! – mondogatták a vásárlói. – Ez nagyszerű! Egyszerre két híres nő tartózkodik a városban!

– Ki a másik? – kérdezte Haik.

– Dapple, a színművész. Most fejeztek be egy előadás-sorozatot a társulatával. Pihennek egy kicsit, mielőtt folytatnák a turnét. Muszáj megismerkednie vele.

Aznap este egy fogadóban megismerkedtek. Haikot jó néhány vásárlója kísérte, középkorú, sötét prémű nők. A helyiség közepén álló asztal mellett, sötét Meskh asszonyokkal körülvéve egy magas, karcsú, széles vállú, fakóezüst bundájú nő foglalt helyet. Bemutatták őket egymásnak. A színművész felállt. A lámpások fényében Haik észrevette az ezüstös bundát pettyező apró, fakóbb foltokat. Ritkán, de előfordult, hogy valaki felnőttként is megőrizte a kölyökkori mintázatát.

– Ha! Igazán csinos vagy – mondta neki Dapple. – A világnak ezen a felén ritka a vörös bunda.

Haik leült, és elmesélte az apja történetét, aztán azt, hogyan halt meg az anyja, és ő hogyan nevelkedett Tulwar városában. Amikor a végére ért, észrevette, hogy a Meskh nők már távoztak. Dapple és ő kettesben ültek az asztalnál az izzó lámpás alatt.

– Mi történt? – kérdezte Haik.

– Mármint a többiekkel? A legtöbbjüknek volt annyi esze, hogy távozzon. A többieket a társulatom tagjai távolították el.

– És én észre se vettem?

– Nem hiszem – nyújtózott egyet Dapple –, hogy te olyasvalaki vagy, aki mást is észrevesz az őt érdeklő dolgokon kívül. A Meskhek a rendelkezésünkre bocsátottak egy házat. Nem jönnél el velem oda? Ha akarod, tovább beszélgethetünk és ihatjuk a halint, bár én az elmúlt fél ikunt azzal töltöttem, hogy megpróbáltalak elképzelni ruha nélkül.

Egymás mellett ballagtak a sötét utcákon a házig. A cserépbe ültetett növényekkel teli udvaron szeretkeztek, a csillagok alatt. Dapple kihozott valamelyik szobából pár takarót és párnát, hogy kényelmesebb legyen. – Túl sokat aludtam már életemben a kemény földön – jegyezte meg. – Amikor csak lehet, a komfortra törekszem. – Majd munkálkodni kezdett kivételesen gyakorlott kezeivel és a szájával, amely mintha nem is közönséges halandóé, hanem az ősi legendák valamely szelleméé lett volna. A Minden Kívánságot Teljesítő Szellemé. A Szinte Elviselhetetlen Kéj Szelleméé.

Haik megpróbálta viszonozni, amit kapott, bár tudta, hogy lehetetlen. Nem akadt senki, különösen nem ő, aki a gyönyörszerzés terén Dapple nyomába érhetett volna. A színművész által kiadott hangok azonban arra utaltak, valamennyi élvezetben ő is részesült. Utána Dapple a feje alá tett kézzel felnézett a csillagokra. – Adsz nekem egy cserepet?

– Micsoda? – kérdezte Haik.

– Láttam már a munkáidat korábban, és szeretnék tőled egy emléket, amit megtarthatok.

Végül csak fellobbant a láng. Haik felült, és a mellette fekvő magas, sápadt alakra nézett. – Ennyi volt? Ez az egyetlen éjszaka jutott nekünk?

– Kötött programom van – felelte Dapple. – Helyet foglaltunk egy hajón, holnap indul. A színészek élete kiszámíthatatlan, Haik. Általában nem állapodnak meg egy szerető oldalán.

Akárcsak álmában, Haik azt érezte, zuhan. Ezúttal azonban nem ébredt fel az ágyában, hanem ott maradt a Meskh-ház udvarán.

Az Istennőnek igaza van. Fel kéne adnia a rögeszméjét. Senkit nem érdekelnek azok a dolgok, amelyeket a sziklákban talált. A fazekasmunkái érdeklik őket, de megteheti, hogy egy darabig nem foglalkozik a cserepekkel.

– Hadd menjek veled – kérte a másikat.

– Komolyan gondolod? – kérdezte a színésznő.

– Mással se foglalkoztam tizenöt éves korom óta, mint azzal, hogy cserepeket készítek és gyűjtök bizonyos köveket, amik érdekelnek. Több mint tizenöt éve! És mit tudok felmutatni? Cserepeket és megint csak cserepeket. Köveket és megint csak köveket. Kalandra vágyom, Dapple.

Az felnevetett. – Sok bolondságot követtem már el életemben. Most elkövetek még egyet. Persze, tarts velünk! – Magához vonta Haikot, és megcsókolta. Igazán kincset ért a nyelve.

Másnap reggel Haik visszament a saját hajójára, és összepakolta a holmiját. Egy kosárba belefért az egész. Sose utazott sok holmival, leszámítva a cserepeket, de azokat már eladta, az értük kapott pénz a derekán viselt övet dagasztotta.

Aztán a kikötőmestert kereste fel. Az asszony apró házában ülve levelet fogalmazott a családjának, leírta, mi történt, és hogy miért nem tér haza.

– Biztos, hogy ez jó ötlet? – kérdezte tőle a kikötőmester. Haik összetekerte a levelet, egy levélhengerbe dugta, és viasszal lepecsételte.

– Igen. – Haik meghagyta a nőnek, hogy a következő hajóval küldje délre a levelet. Rábízta a nála lévő pénz felét, hogy őrizze, míg érte nem jön valaki Tulwarból.

– Esztelen, amit tervezel – mondta neki a kikötőmester.

– Maga még sosem volt szerelmes? – kérdezte Haik.

– Ennyire szerencsére még soha.

Haik már az ajtó felé tartott, de megtorpant. Épp a nyitott zsalukon beömlő napfény kévéjében állt. Vörös bundája tűzként ragyogott. Szeme áttetsző zöld volt, akár a tenger egy tarajos hulláma. A kikötőmester magában elismerően felkiáltott.

– Harminckét éves vagyok, és még sosem voltam szerelmes… egészen tegnap éjszakáig – mondta Haik. – Nemrég ráébredtem, hogy a világ magányos hely. – A hátára vette a kosarát, és elindult Dapple ideiglenes otthona felé.

Különös egy nő ez, gondolta a kikötőmester.

A társulat hajója a délutáni dagállyal futott ki. Haik is velük tartott, ott állt a fedélzeten újdonsült szerelme mellett.

A történet ezen pontján be kell mutatnunk Dapple-t. Negyvenéves volt, amikor Haikot megismerte, az első nő, aki színészmesterséget tanult, és a legelső, aki nőkből álló társulatot szervezett. A kezdeti évek nehezek voltak, mostanra azonban Dapple magabiztossá és sikeressé vált, jó színésszé és még annál is jobb drámaíróvá. Néhány műve fennmaradt az utókor számára, bár csak töredékekben. A szavak még így is kiragyognak belőlük, mint a gyémántok, amelyeket nem fakít meg az idő.

A Dapple nevet művésznévként vette fel. Eredetileg Helwar Ahlnak hívták, és a Nagy Déli Kontinens északkeleti csücskében található Helwar-szigetről származott, de csak ritkán látogatott haza. Társulatával a kontinens keleti partja mentén utazgatott fel-alá, déli irányban egészen Ettinig, ahol sok barátja élt.

Most is délre tartottak, bár Haik ezt nem tudta előre, különben akár magukkal is vihették volna a levelét. A hajó egyébként is egy gyorsjáratú kereskedőhajó volt, és útközben sehol sem terveztek kikötni. Addig hajóztak kelet felé, míg a szárazföld keskeny, sötét csíkká nem zsugorodott mögöttük, amelyet már csak egy-egy hullámhegy tetejéről lehetett látni. Máskülönben a hajót követő tengeri madarakat és az előtte úszó pesharajt leszámítva egyedül voltak. Haik a madarakat már ismerte, élő peshát azonban most látott először. Ahogy fényes, fekete hátuk kibukkant a vízből, hangosan, jól hallhatóan kifújták a levegőt. Vuhh! Vuhh! Aztán újra lebuktak, hosszú farkuk késként hasított a vízbe. Kék halnak is nevezték őket irhájuk sötét óceánkék színe miatt, amely a halak pusztulása és a bőrük kikészítése után sem fakult meg. A peshabőr híres luxuscikknek számított.

– Volt egyszer egy peshabőr csizmám – mesélte Dapple. – Egy gazdag nagyasszony nekem adta, mert már úgy elkopott, hogy nem lehetett kijavítani. A színpadon viseltem, amíg szét nem ment. Látnod kellett volna, ahogy peckesen mászkálok benne a harcos szerepében!

Évekkel azelőtt a tulwari partra vetődött egy döglött pesha. Mindenki elment megnézni: efféle mélytengeri lényekre vadásztak a rokonaik a Vihart megelőzően. Akkora volt, mint egy jól megtermett nő, négy uszonya és a farka, akár a hínár, petyhüdten hevert a kavicsokon. A tulwari öregemberek feldarabolták. A legtöbb nő visszatért a feladataihoz, Haik azonban maradt és figyelt. Az állat húsa lilába hajló vörös volt, akár a szárazföldi állatoké, a csontjai nagyok és nehezek. A híres irhát is megtapogatta. Nem hasonlított a halak csúszós, pikkelyes bőréhez – persze léteztek pikkelytelen halak is. Ennyit azért tudott, hiába nem járt már ki a nemzetsége a tengerre.

Az uszonyokat találta a legérdekesebbnek. Az egyik hátsót elkunyerálta az öregemberektől. Kicsi volt, a benne lévő csontokat alig fedte hús, és a bőrét sem lehetett felhasználni. – Vidd csak – mondták neki. – Bár a kíváncsiságodból nem sok jó fog kisülni.

Haik hazavitte magával a mestere házába, az egyik hátsó helyiségbe, ahová Rakai sosem lépett be. Itt tartotta a fosszíliáit, és más egyebeket: egy majdnem teljes madárcsontvázat, különféle apróbb állatok koponyáit, és a tengerparton gyűjtött kagyló- és csigahéjakat. Az asztalra fektette az uszonyt, és egy éles késsel felhasította. A kék bőr és a lilásvörös hús rejtekében öt sorban hosszúkás, fehér csontdarabok sorakoztak.

Megtisztogatta és elrendezte őket az asztalon úgy, ahogy az uszonyban találta őket. Kétoldalt két rövid sor, a hüvelykujj – nevezheti így egyáltalán? – szinte alig kifejlett, míg a középső három hosszú, görbe volt. Láthatóan ezek alkották az uszony vázát. Mire szolgálnak vajon a külső sorok, és miért rejtett az Istennő egy kezet egy tengeri állat uszonyába?

– Tehát mi a válasz a kérdésedre? – kérdezte Dapple, miután Haik elmesélte neki ezt a történetet.

– Nem tudom – felelte ő. Vonakodott attól, hogy az elméleteiről beszéljen. Mi az, amit biztosan tud? Egy halom zavarba ejtő tényt, amelyekre alapozva riasztó sejtése támadt az időről és a változásról. Mi jogon ébresztené fel másokban ugyanazt a félelmet, amit ő érzett?

Mellettük a felszínre bukott egy pesha, kifújta a levegőt, majd oldalra dőlt, hogy lássa őket és rájuk villantsa hegyes, fehér fogait.

– Rakai szerint a világ tele van hasonlóságokkal és összefüggésekkel. Az Istennő ismétel. Mindig ezt mondogatták nekem.

– Az Istennő tréfamester is – mondta Dapple. – Talán azt gondolta, mulatságos lenne egy olyan állatot kreálni, ami bizonyos vonásaiban a halakra, másokban pedig a szárazföldi állatokra hasonlít.

– Lehet – felelte Haik kétkedő hangsúllyal. – Kikészítettem az uszony bőrét, bőrzacskót készítettem belőle. De képtelen voltam használni. Becstelennek és helytelennek éreztem – mintha egy nő kezéről lehántott bőrben tartanám a holmimat. Úgyhogy beletettem a peshacsontokat, és feltettem az egészet az egyik polcomra. Aztán készítettem egy peshákkal díszített cserepet. Kudarc lett a vége. Fogalmam sem volt, milyen a mozgásuk élőben. Most majd megcsinálom újra.

Dapple beleborzolt a vállát borító vörös szőrbe. – Akár a tűz – mondta gyengéden. – Lángol benned a kíváncsiság és a vágy, hogy megértsd a dolgokat.

– A rokonaim szerint ez kever majd bajba.

– Az Istennőtől kaptuk a képességet, hogy képzelődjünk, kérdéseket tegyünk fel és következtetéseket vonjunk le. Miért tett volna így, ha nem akarná, hogy használjuk ezeket a képességeket? Én az emberek viselkedését vizsgálom, te meg a köveket és a csontokat. Szerintem mindkettő chulmar cselekedet.

A chulmar akkor és most is azt jelentette: áhítatos és vidám. A hangjából ítélve Dapple jól szórakozott, és ez Haikot elbizonytalanította. A Vihar után Tulwarban a vallásosság komorság képében nyilvánult meg – bár az emberek kétségtelenül tudták, mit jelent a chulmar. Nem akarták a gyerekeiket megfosztani a képességtől, hogy örömüket leljék a világban, de oly sokat vesztettek. Félni kezdtek, a félelem pedig az áhítat végét jelenti.

A hajó továbbhaladt dél felé, messze túl Tulwar partjain. Haikot ezalatt teljesen lefoglalta a szerelem. Ha! Úgy sújtott le rá az érzés, mint egy fegyver csapása a harcmezőn. Másra se tudott gondolni, mint Dapple testére: karcsú végtagjaira, négy, gyermektelen asszonyhoz képest meglepően nagy mellére, hegyes mellbimbóira, amelyek épp olyan színűek, mint az „egészen alsó sötétszürke” sziklaréteg odahaza, és a gyönyör barlangjára a lábai között. Haik meg tudott volna formázni agyagból egy mellet, fedeles csuporként, amelynek a fedelén a mellbimbó alkotja a fogót. De Dapple rejtett zugának vagy fürge nyelvének mását létrehozni? Lehetetlen, különösen így, a műhelyétől távol. Jobb, ha nem is gondol a fazekasságra.

Gyakran szeretkeztek, általában a fedélzeten, a trópusi csillagképek ragyogó fénye alatt. Haik megrészegült a szerelemtől, egészen beleőrült, de nem bánta.

Öt nappal azután, hogy elhagyták Tsugul szigetét, a hajó nyugati irányba fordult. Megérkeztek a fehér homokpadok védelmében rejtőző Hu tágas kikötőjéhez. Ekkorra már elmaradtak mellőlük a peshák, és megszaporodtak a maradarak. A szitáló esőből lankás, zöld partvonal tűnt elő. Haik és Dapple ott álltak a fedélzeten. Haik a szemét meresztve ki tudta venni Hu város vörös vagy zöld tetős, kék és fehér házainak alakját. A kikötődokkok mellett halászhajók sorakoztak, feltekert vitorláik vörös, fehér, zöld és sárga színekben ragyogtak. – Színpompás hely.

– A délvidék ilyen – jegyezte meg Dapple, aki a hajó korlátjának támaszkodott, és mint mindig, most is elbűvölően nézett ki. Vidámnak tűnt. – Az északiak barbárnak nevezik ezeket a népeket, pallérozatlannak, érzéketlennek a finom árnyalatokra. A dráma azonban nem valami árnyalt. – A magasba emelte a karját, majd leengedte. – A dráma az, ahogy a kard pengéje lesújt; a kiáltás, amelyben a felismerés, a düh és a fájdalom keveredik. Nem tudnék olyan darabokat írni, amilyeneket, ha nem járnék délre.

A halászhajók között kötöttek ki, amelyek így, a délután derekán, üresen álltak. A társulat partra szállt, és velük Tulwar Haik is. Még sosem járt ilyen messze délen. Az élénk színű tunikába és kiltbe öltözött járókelők testalkata – széles mellkas, zömök végtagok – ismeretlen volt számára. A nők sudárabbak voltak itt, mint északon, egy egész fejjel a férfi rokonaik fölé magasodtak. A prémje mindenkinek szürke volt, Haikot sokan megbámulták a szemük sarkából.

– Még lecsapnak a kezemről – jegyezte meg Dapple derűsen.

– Mind csúfak – mondta Haik.

– Mások, kedvesem. Amint megszokod őket, rögtön szemrevalónak találod majd őket.

– Voltak itt szeretőid?

Dapple felnevetett. – Sokan.

Egy fogadó volt a céljuk, amely egy udvar köré épült. Az udvaron cserépbe ültetett fák: galambbogyó, csillagjázmin és egy Haik számára ismeretlen fajta, kékesszürke levelekkel, fodros szirmú, élénksárga virágokkal. A cserepek közül jó néhány Rakai keze alól került ki; az egyik pedig Haik egy korai alkotása volt, a maga módján elég jól sikerült darab. Haik fel is hívta rá Dapple figyelmét.

Megjelent a fogadós, egy hatalmas termetű nő, karjai akár egy fa ágai, négy irdatlan keblét alig takarta a mellénye. – A legkedvesebb vendégem! – kiáltott fel. – Előadás is lesz?

– Valószínűleg igen. Haik, ő itt Hu Aptsi. – Dapple Haik vállára tette a kezét. – Ez a szépség az új kedvesem, Tulwar Haik, a fazekas. Hátrahagyta a cserepeit, hogy velem utazzon, amíg rá nem ununk egymásra.

– Soha! – mondta Haik.

– Nagyszerű munkát végeztek Tulwarban – mondta a fogadós. – Néhány szomszédom szerint semmi jó nem származik északról. Én azt mondom, dehogynem: Dapple, a cserepek és a virágzó fák.

Beléptek az ivóba, és letelepedtek az asztalok mellé. Az egyik falból kerek cserépkandalló gömbölyödött elő, fahasábokból rakott tűz égett benne. A fogadós jókora fémedényt hozott elő, megtöltötte gyümölcslével és halinnal, aztán felhevített a tűzben egy vasrudat, és belenyomta a teli edénybe a vörösen izzó végét. A folyadék sziszegő hang kíséretében gőzölögni kezdett. A fogadós töltött belőle. Haik a forró pohár köré fonta az ujjait, és beleszagolt az aromás italba. Messze vagyok az otthonomtól, idegenek között, és egy olyan italt készülök megkóstolni, aminek a nevét sem tudom, gondolta. Belekortyolt. Pompás az íze!

– Hamar berúgsz tőle – figyelmeztette Dapple.

A helyiség ablakain túl eső áztatta az udvart, a cserepekbe ültetett fák reszkettek. Boldog vagyok, gondolta Haik.

Azon az éjjelen, ahogy Dapple karjai között feküdt, álmot látott. Megint megjelent előtte az öregasszony, ezúttal tiszta kézzel és lábbal. – A létezést ki kell élvezni. Ezt soha ne feledd el – mondta.

– Miért ölted meg az anyámat és a többi rokonomat? – kérdezte tőle Haik.

– A vihar ölte meg őket. Azt hiszed, az én leheletem minden szélroham? Azt hiszed, az én kezem morzsol össze minden bogarat, az ránt le az égről minden madarat?

– Miért készítesz olyan dolgokat, amelyek elpusztulnak?

– Te miért dolgozol agyaggal? Előbb-utóbb mindegyik csereped eltörik.

– Szeretem azt az anyagot.

– Én meg az életet szeretem – mondta az Istennő. – És a változást.

Másnap Haik segített a színészeknek felállítani a színpadot egy, a kikötőhöz közeli raktárépületben. Még mindig esett az eső, nem rendezhették a szabadban az előadást. Nagy társulat volt: tíz nő, mindannyian az északi városokból. Öt teljes jogú tag, három tanonc, valamint egy díszletező és egy öltöztető, utóbbiak szükség esetén beugranak kisebb szerepekben. Gördülékenyen dolgoztak együtt. Haik volt az, aki nem találta a helyét, akinek meg kell mondani, mit csináljon. – Majd beletanulsz – mondta neki Dapple.

Ő maga kora délelőtt eltűnt. – Elment írni – mondta a díszletező. – Ezek a déliek az alpári darabokat szeretik, ilyet pedig általában nem adunk elő, csak ha ide jövünk. Azt hinné az ember, a hősökről szóló történetek érdeklik őket – bőven élnek köztük valódi hősök. De nem: nekik vígjáték kell, péniszekkel.

Haik nem tudta, mit mondhatna erre.

A fogadóban költötték el a vacsorájukat, de nem ettek sokat, hiszen tele gyomorral nem szabad színpadra állni. A még mindig zuhogó esőben visszamentek a raktárba. A színpad körül lámpások világítottak a falakon. Fénykörükön túl, a tágas, sötét térben emberek tömege volt. A helyiséget lámpaolaj és ázott prém szaga meg a várakozás levegője lengte be.

– Mi tudjuk a dolgunkat – mondta Dapple. – Te csak állj oda oldalra, és nézd az előadást. – Haik úgy tett, ahogy kérték, és a falnak dőlve elhelyezkedett az egyik lámpás pislákoló, sárga fénykörében. Nem nagyon foglalkoztatta a külseje, így észre sem vette, milyen látványt nyújt így, a fényben ragyogó vörös bundájával és zöld szemével. A jelen lévő nők fele azt kívánta, bárcsak lefekhetne vele, a férfiak fele pedig azt, bárcsak Haik férfi lenne. Hogy az ő korában hogy lehetett egy nő ilyen naiv? Úgy, hogy túl sok időt töltött töprengéssel, és túl sokáig élt a komor közegben, amivé a Tulwar nemzetség vált a Vihart követően.

A darab egy hatalmas péniszű sulról szólt. Dapple játszotta a szerepet, az állatot ábrázoló álarcban. A pénisz, a sul büszkeségének tárgya, petyhüdt volt, és nagyobb, mint a színésznő maga, úgyhogy az a földön vonszolta maga után. A sul, miközben elképesztő férfierejével és kivétel nélkül elképesztően szép és tehetséges szeretőivel dicsekedett, gyakran megbotlott a péniszében. Amint megalapozódott a karakter idegtépő, hetvenkedő jelleme, színre lépett egy tli. Őt a társulat második színésznője alakította. A két állat hamarosan fogadásba bonyolódott, amelynek eredményeképpen a tli elnyerte a sul péniszét. A közönség ezt nagyon viccesnek találta. A péniszt nem volt egyszerű eltávolítani – ez még nagyobb tetszést aratott. A sul végül férfiúi díszétől megfosztva bosszút esküdött, és elviharzott.

Ezután a tli, kezében az óriási, kókadt szervvel, monológba kezdett. Remek, hogy ő nyert, mondta, de semmi szüksége egy ekkora péniszre. A sajátja tökéletesen megfelel neki. A sul pedig biztos fegyveresen és a barátaival tér vissza, hogy visszaszerezze az övét. Ezért nem szabad soha bosszúságtól hajtva cselekedni. Mit tegyen most? Hogy kerülje el a sul bosszúját?

Ekkor ismét megjelent Dapple, ezúttal csillogó, kék álarcban, amelynek tátott szájában hegyes, fehér fogak sorakoztak. Ő egy pesha, közölte a nézőkkel, a faj egy korai képviselője. A sekély vízben él, az uszonyaival hajtja magát előre, és halakra vadászik. Szeretne kint élni a nyílt tengerben, de túl rövid a farka, és kéne egy új, hogy a mélyebb vizeket is elérje, és lebírja a hullámokat.

– Pont erre van szükséged – mutatta neki a tli a sul péniszét. – Odavarrjuk ezt a hátsódra, és máris úgy úszol majd, mint egy hal. Cserébe viszont menekíts el innen. És ha már mélyre tudsz bukni a vízben, nem bánnám, ha felhoznál nekem némi elsüllyedt kincset.

A pesha ráállt a dologra. A két állat Dapple jelmezének hátsó részéhez erősítette a péniszt. Dapple ezután vidám tánccal ünnepelte új életének kezdetét és a tengert.

A többi színész is csatlakozott hozzájuk, kék és fehér zászlókat lengetve imitálták a hullámokat, amelyeken lovagolva Dapple és a tli énekelve és táncolva menekült.

Miután kiürült a színpad, a sul jelmezében, két másik sul kíséretében visszatért Dapple. – Elbuktunk! – kiáltották. – Nem tudjuk követni őket. Kedves rokon, a péniszed immár bizonyosan elveszett. A jövőben kevés sikerre számíthatsz a társasági életben.

Ezzel véget ért a darab, már csak egy utolsó tánc volt hátra, amelyet a tli lejtett. A többiek aranyszínű zászlókat lengettek körülötte, így szimbolizálva az általa szerzett kincseket. A hálás pesha pedig boldogan élt új otthonában – ha szerencséje van, a pénisz többé nem áll majd vigyázzba.

A közönség tagjai hujjogtak és a lábukkal dobogtak. A darab láthatóan elnyerte a tetszésüket.

Haik azt gondolta magában: igen, biztosra veszem, hogy egyes dolgok képesek más dolgokká alakulni. De egy péniszből valószínűleg soha nem lesz farok. A változást pedig nem egy trükk, hanem az idő múlása váltja ki.

Emberek léptek oda a főbb szerepeket játszó színészekhez, hogy beszédbe elegyedjenek velük. Haik a díszletezőnek és az öltöztetőnek segített a pakolásban.

– Ott van Ettin Taiin – szólalt meg a díszletező. – Nem is tudtam, hogy itt van a városban.

– Hogy ki? – Haik épp a tli álarcát csomagolta el.

– Az a sánta férfi.

Haik körülnézett. Egy alacsony fickó sántikált épp a színpad felé. Szürke bundája vállban és az arcán már őszülni kezdett. Az egyik szeme hiányzott; a férfi nem vesződött azzal, hogy elfedje az üres szemgödröt.

– Ő az Ettinek legelső hadvezére – magyarázta a díszletező. – A világnak ebben a csücskében ők számítanak a legveszélyesebb klánnak. Dapple a dédnagynénjeként hivatkozik Taiin anyjára. Ha úgy gondolod, Taiin ijesztő – mint ahogy én –, akkor látnod kéne az öreg hölgyet.

A férfinak esélye sem volt, hogy a csodálóinak gyűrűjében álló Dapple közelébe férkőzzön. Név szerint üdvözölte az öltöztetőt és a díszletezőt, de nem nézett közvetlenül rájuk. Jó a modora, állapította meg Haik.

– Cholkwa is itt van? – kérdezte a férfitől az öltöztető.

– Délre utazott, a Hideg-óceán partján élő barbárok közé. Küldtem vele pár embert, hogy vigyázzanak rá – hátha a barbároknak nem jönnek be a vígjátékai. Faragatlan lenne a társatok kilétéről kérdezősködnöm?

– Most, hogy ezt a darabot előadtuk, bajosan kérhetjük ki magunknak a faragatlanságot – jegyezte meg a díszletező.

– Úgy nevettem rajta, hogy attól féltem, nem tudom kordában tartani a hólyagom – mondta erre a félszemű.

– Ő Tulwar Haik, a fazekas. Dapple új szeretője.

A férfi, láthatóan meglepve, felkapta a fejét. Haik egy villanásnyi időre megpillantotta beesett szemgödrét és a déli égbolt ragyogó kékjét idéző, ép szemét. A félhomályban tágra nyílt, hosszúkás pupilla mintha kettémetszette volna az íriszt vízszintesen. – A Különös Állatok Fazekasa.

– Igen – felelte Haik. Meglepte, hogy ilyen messzi földön is ismerik a nevét.

– A világ bővelkedik a véletlenekben! – mondta erre a katona. – Ez pedig egy kellemes véletlen. Tavaly vettem egyet a cserepeiből az édesanyámnak. Már alig lát, de kedveli a kidolgozását. Különösen szereti kitapogatni azokat a lényeket, amelyek a cserép füléül szolgálnak. Karmos szárnyú madarak! Micsoda ötlet! Hogy tudnak repülni?

– Nem hiszem, hogy tudnak… vagy tudtak – felelte Haik.

– Léteznek ilyen madarak?

Haik egy pillanatig némán mérlegelte a választ. – A maradványaikat láttam.

– Ne mondja! Ez esetben a világ két dologban bővelkedik: véletlenekben és furcsaságokban. Az Istennőt ismerve, ez nem is meglepő. – A férfi Dapple felé pillantott. A rajongók nagy része odébbállt már. – Elnézést, de szeretnék hírt adni neki Cholkwáról. Pont elkerülték egymást. Két napja hajózott ki, én pedig azt terveztem, miután együtt töltöttük az előző ikunt, most hazamegyek. De aztán hallottam, hogy megérkezett Dapple.

Ezzel elsántikált.

– Cholkwa és ő szeretők – magyarázta a díszletező. – Bár Cholkwa életének nagy szerelme egy Perig nevű színész. Már öreg és sokat betegeskedik. A Helwar-szigeten él Dapple rokonai között – ők az én rokonaim is –, Cholwar viszont még utazgat. A színészek épp úgy váltogatják a partnereiket, mint a színésznők.

Haik az utolsó álarcot is elpakolta. Észrevette, hogy a peshaálarc egészen új. A kék festék még ragadt egy kicsit, a maszk eredeti formáját pedig rongyok és ragasztó segítségével megváltoztatták.

– Mindig van nálunk csupasz álarc – mondta neki a díszletező. – Így, ha Dapple-nek valami új ötlete támad, el tudjuk készíteni az új állatot.

– Ezt meg tudnám csinálni – mondta Haik. – Megformázhatnám és kifesthetném az új álarcokat. Persze csak ha nem bánjátok, hogy nem ti csináljátok.

– Mind kivesszük a részünket az összes feladatból – felelte erre az öltöztető. – Ha velünk maradsz, hamarosan a színpadon találod magad.

Miután mindent összecsomagoltak, visszatértek a fogadóba, beültek az ivóba, és halint ittak. Az Ettinek hadvezére is velük tartott, és hihetetlenül jól bírta az italt. Időnként ugyan kiment vizelni, de egyébként nem látszott rajta, hogy részeg lenne. Egészen megragadt az agyában a véletlenek gondolata, és arról beszélt, miféle véletlenek estek meg vele a hadjáratok alatt, hol a javára, hol az ellenére alakítva az eseményeket.

Egyszer, amikor a Gwa nemzetség ellen vezetett támadást, félúton belefutott az ő Ettin felé tartó seregükbe. – Mindkét fél hajszálra ugyanazt a támadási útvonalat választotta. Ott álltunk tátott szájjal egymással szemben egy hegy hágóján. Aztán megütköztünk. – Kilöttyintette az asztalra a halint, és felrajzolta, hogyan helyezkedtek el a csapatok. – Szorult helyzet mindkét oldalon! Sem előnye, sem visszavonulási útvonala nem volt egyik félnek sem. Tudtam, hogy győznöm kell, és győztünk is, bár odaveszett az egyik szemem és a fivérem is. Ezenkívül elég Gwa katona menekült meg ahhoz, hogy már ne tudjuk meglepetésszerűen megtámadni a városukat. Rettenetes élmény volt, és csak a véletlennek köszönhetjük. Kétségtelen, hogy az Istennő így akar figyelmeztetni minket, hogy ne ragaszkodjunk túlságosan a terveinkhez. A jó hadvezér ismérve, hogy bármikor kész elvetni az előzetes elképzeléseit.

Miután távozott – biztos léptekkel, hacsak a bicegést nem számítjuk –, Dapple így szólt:

– Megfogadtam, hogy egy nap írok róla egy darabot. Ilyen egy igazi hős. Persze egy egészen új történetet kell majd kitalálnom. Az ő élete nem illik tragédiába. Soha nem kellett nehéz döntéseket meghoznia. Minden, amire vágyott – hírnév, a családja szeretete, Cholkwa szerelme –, úgy hullott az ölébe.

Haik magában megállapította: tagadhatatlan, hogy csupa újat tanul. Első látásra meg nem mondta volna a férfiről, hogy háborús hős.

Másnap este még egyszer előadták a darabot. A raktárépület zsúfolásig megtelt. Ettin Taiin is megjelent újra. Haik őt figyelte. A férfi figyelmes arccal nézte a darabot, időnként fehér fogait kivillantva felnevetett. Az egyik felső szemfoga hiányzott. Biztosan csatában vesztette el, akárcsak a szemét és lába hajlékonyságát. Haik nemzetségének férfijai legfeljebb az erdőben élő, nem különösebben veszélyes ragadozókkal harcoltak olykor. Ha oda is vesztek, általában a kisebb, mérges harapású vagy csípésű lényeknek estek áldozatul, esetleg valamilyen baleset érte őket. Az öregek meséltek ugyan kalózokról, de az északi partokat már több mint egy nemzedék óta nem érte támadás. Tulwar népét csak a víz és a viharok fenyegették.

Ez azonban a délvidék, gondolta Haik. Itt folyton háborúznak. Nemzetségek tűnnek a semmibe: a férfiakat megölik, a nőket és a gyerekeket más nemzetségek fogadják maguk közé. Azok a klánok, ahol nincsenek Ettin Taiinhoz hasonló katonák, nem maradnak fenn.

Ez a gondolatmenet azonban sehová sem vezetett, kivéve ahhoz a megállapításhoz, hogy a világ csupa erőszak, és ez aligha jelentett újdonságot. A színpadon Dapple elbotlott a sul hosszú, földön vonszolt péniszében, felbukfencezett, majd a nyaka köré tekeredett pénisszel újból talpra állt. A közönség zajos tetszéssel reagált. A világ csupa erőszak és szex, helyesbített gondolatban Haik.

A hadvezér aznap este is velük tartott a fogadóba. Most nem ivott annyit, inkább előbb a színészeket, aztán Haikot kérdezgette. Pontosan hol él a nemzetsége? Mit termelnek még a cserepeken kívül?

– Megtámadni készül bennünket? – kérdezte Haik.

A férfi döbbent arcot vágott. – Katona vagyok, kisasszony, nem pedig rabló! Csak olyanok ellen harcolok, akiket ismerek. A háború célja, hogy a család nőjön és a nemzetség földbirtoka gyarapodjon. Ez csak úgy lehetséges, ha a meglévő határok mentén terjeszkedünk. Egyre előrébb kell nyomulni, beolvasztani a közvetlenül a határ menti földeket meg az ott élő nőket és gyerekeket, és egybefüggő, lehetőleg természetes határokkal védett területet kell kialakítani. Minden más stratégia egy védhetetlen territórium kialakulásához vezet.

– Nem fog titeket megtámadni, túl messze vagytok – összegezte Dapple.

– Így van – mondta a hadvezér. – A rablóknak és a kalózoknak más a taktikája: ők nem földet és embereket akarnak, hanem értékes holmikat. Mindkettőhöz volt szerencsénk itt délen, de elbántunk velük.

– Hogyan?

– A legegyszerűbb megoldás, ha kinyomozzuk, honnan jöttek, odamegyünk, és megöljük az összes férfit. Ezzel az a baj, hogy utána kezdenünk kell valamit a nőkkel és a gyerekekkel. Nem hagyhatjuk őket éhen veszni. De persze egyetlen család sem szeretne befogadni olyanokat, akikből kiütközhet a rossz vér.

– Akkor mihez kezdenek velük?

– Befogadjuk őket, de szétszórjuk őket a közösségen belül, és soha nem engedjük, hogy egymás közt pározzanak. A gyerekek gyakran igen derék emberré fejlődnek, és a második generációban már nyoma sincs a magukkal hozott örökségnek, legyen az jó vagy rossz. Persze képzelheti, ez mekkora munka. Jobban megéri, ha csak annyi férfit ölünk meg, hogy a rablóknak elmenjen a kedve a további támadásoktól, de életben hagyunk annyit, hogy legyen, aki eltartja a nőket és a gyerekeket.

A díszletezőnek igaza volt: ez a férfi tényleg ijesztő.

– A Tulwarok erdőjárók. Nagyrészt faanyagot és díszfákat exportálnak. Haik készíti a fáknak a cserepeket.

– Van gyereke? – kérdezte a hadvezér Haikot.

– Két lányom van.

– Egy ilyen tehetséges nő több utódot kell hogy szüljön. Vannak fivérei?

– Nincsenek.

– Unokafivérei?

– Több is.

A hadvezér Dapple-re pillantott. – Érdemes lenne felkérni egy Tulwar férfit, hogy utazzon ide, és ejtse teherbe az egyik asszonyunkat? A kedvesed cserepei tényleg kiválóak, anyám pedig mindig is szerette a virágokat. Ami azt illeti, én is.

– Kicsi a nemzetség, és messze élnek innen – felelte Dapple. – Nem kecsegtet nagy politikai haszonnal párzási megállapodást kötni velük.

– Az élet nem csupán politika – mondta erre a hadvezér.

– A Tulwar férfiak nem valami nagy harcosok – szólalt meg Haik. Nem igazán vágyott összeköttetésbe kerülni az Ettinekkel.

– Úgy érti, gyávák?

– Dehogyis. Erdőjáróként és favágóként dolgoznak a vadonban. Mielőtt a nemzetség nagy része a tengerbe veszett, hajósok voltak. Ezekhez a mesterségekhez bátorság szükséges. De a szomszédainkkal mindig békében éltünk.

– Nincs azzal semmi baj, már ha valaki nem akar nagyra törni – vigyorgott a férfi, megvillantva hiányos fogsorát. – Nem az ambícióra vagy erőszakra való hajlamainkat akarjuk erősíteni párzással. Ezekkel bőven el vagyunk látva. De ami a művészetet és a szépséget illeti – villant a szeme egy pillanatra Haikra –, ezekből nem részesültünk, bár kétségtelenül mindkettőt nagyra tartjuk.

– Elég csak arra gondolni, mennyire odavagy Cholkwáért. – Dapple hangjában nevetés bujkált.

– Nagyszerű vígjátékíró, és a korosztályában nincs hozzá foghatóan jóképű férfi. Anyám és a nővérei azonban már évekkel ezelőtt eldöntötték, hogy nem kérik fel, hogy gyereket nemzzen az Ettineknek. Először is, soha még csak említést sem tett a családjáról. Kihez forduljon a nemzetség a párzási megállapodás ügyében? A férfiak nem dönthetnek ilyesmiben. Ettinben úgy intézzük a dolgokat, ahogy kell! A színészet egyébként sem teljesen tisztes művészet. Ki tudja, milyen tulajdonságok bukkannának fel közöttünk, ha a gyermekeinket színészek nemzenék?

– Látod, ezért nincsenek gyerekeim – mondta Dapple, majd a díszletező felé intett a fejével. – A rokonomnak ellenben a díszletek készítéséhez van tehetsége, így ő két ikerpárnak is életet adott. A családnak nem áruljuk el, hogy színészként is fellép.

– De csak ritkán – tette hozzá a díszletező.

– És akkor is rémes – mormogta a Haik mellett ülő színészpalánta.

A hadvezér maradt még egy kicsit, a családjáról csevegett Dapple-lel, meg a nő legutóbbi darabjairól. Végül felállt. – Öreg vagyok már az éjszakázáshoz. Hajnalban egyébként is útra tervezek kelni Ettin felé. Gondolom, tisztelettel és szeretettel üdvözlöd anyámat, igaz?

– Hát persze – felelte Dapple.

– Maga pedig, kisasszony – pillantott Haikra egyetlen szemével –, ha legközelebb erre jár, hozzon magával cserepeket. Beszélek anyámmal a Tulwarral kötendő párzási megállapodásról. Higgye el, megéri a szövetségesünknek lenni!

Miután elment, Dapple megjegyezte:

– Szerintem úgy képzeli, hogy idejön egy hozzád hasonló külsejű férfi rokonod, az éjszakákat valamelyik Ettin nővel tölti, a nappalokat meg Ettin Taiinnal.

– Kemény munka lenne! – mondta a díszletező.

– A Tulwar férfiak egyike sem hasonlít rám.

– Szomorú hír ez Ettin Taiin számára! – mondta Dapple.

Hu városából egy karavánhoz csatlakozva indultak tovább nyugatra és délre. A színészek és a kereskedők tsinek hátán ülve utaztak. Haik számára is ismerős volt a faj, bár korábban alig ült még hátasállaton. A terhet bitalok cipelték, óriási, zord külsejű, négylábú jószágok, három pár szarvval a fejükön. Az egyik pár oldalirányba meredt, a második egyenesen előre, a harmadik pedig hátrafelé görbült. A kereskedők épp olyan nagy becsben tartották őket, mint a tsineket: beceneveket adtak nekik, rézből és vasból készült gyűrűkkel ékesítették a szarvaikat. Haik csodálatosnak találta ezeket az állatokat: ha nem is gyorsak, de kitartóak voltak, bozontos testük himbálózott, ahogy lépdeltek. Ha valami megzavarta őket – a bogarak, valamilyen szag a szélben, vagy egy másik bital –, hatszarvú fejüket rázogatva elbődültek. Micsoda hang!

– Szerepelt valamelyik darabodban bital? – kérdezte Dapple-t.

– Még nem. Milyen tulajdonságot testesítenének meg?

– A megbízhatóságot – szólalt meg a mellettük lovagló kereskedő. – Erőt, kitartást, makacsságot. Finom tejet.

– Feltétlenül megfontolom az ötletet – felelte Dapple.

Kezdetben esős klímájú, zöld síkságon haladtak keresztül. Ahogy egyre délebbre és nyugatabbra értek, az időjárás szárazra fordult, a síkság zöldje szürkésbarnára. Ez nem egy rövid utazás volt. Haik beleszokott a tsinháton való utazásba, a tájat azonban nem unta el. Olyan széles volt, olyan üres!

A karaván kereskedői ugyanabba a nemzetségbe tartoztak. Férfiak és nők is útra keltek. A társulat tagjai természetesen a nők között táboroztak le éjszakára, míg a férfiak – valamivel távolabb – őrt álltak. Haik az oltalmuk ellenére is nyugtalanul érezte magát. Már nem ismert rá minden csillagra az égen, és az őt körülvevő, látszólag végtelen sötétségben egészen aprónak tűntek a karaván tábortüzei. Valahol kinn a prérin vad sulok üvöltöttek. Dapple elmondta neki, hogy ezek sokkal vérmesebb állatok, mint a vadászatra és házőrzésre használt, háziasított fajtáik. – És rondábbak is: a testüket félig pikkely borítja. Náluk, északon már csak itt-ott pikkelyesek egy kicsit.

Haik nemzetségének földjén a sulok testét teljes egészében szőr fedte, kivéve tavasszal. A hímeknek akkor kihullott a mellkasszőre, és sötétzöld, csillogó pikkelyek tűntek elő alóla. Ha alkalmuk nyílt rá, egymásra támadtak, és megpróbálták tönkretenni a másik pikkelydíszét. Ezt a viselkedésüket „ékkőharapdálás” néven ismerték.

Ahogy a végeláthatatlan, idegen égbolt alatt üldögélt, Haik a sulok fajtáin töprengett. Mind ugyanannak az állatnak a különböző variációi voltak. Ezt mindenki tudta, bár nehéz volt elhinni, hogy Tulwar szelíd természetű, szőrös teremtményei azonosak a Dapple által leírt vadállatokkal. Elképzelhető még ennél is nagyobb változás? Lehetséges, hogy egy lény, amelynek keze van, peshává alakuljon? És mi okozza a változást? Nem holmi trükk, mint a darabban. Dapple kinyújtotta felé a kezét, és megzavarta a merengésben. Az evolúció helyett a szerelemre terelődtek a gondolatai.

Egy széles, homokos vizű folyó partján álló városba értek. A partot alacsony, bozontos fák szegélyezték. A kereskedők a fák közelében vertek tábort, szekereiket körbe állították. A férfiak legelni hajtották az állatokat, a nők pedig – a kereskedők és a színészek egyaránt – bementek a városba.

A döngölt földutcák mentén faajtós-fagerendás vályogházak sorakoztak. A gerendákat Haik úgy vette észre, hogy azok kitüremkedtek a házfalakból. Az emberek a Huban élőkhöz hasonló testfelépítéssel bírtak, ám a prémjük barnásszürke volt. Néhányukon halvány mintázat látszott – nem olyan, mint Dapple foltjai, inkább keskeny, töredezett csíkok. Úgy öltöztek, mint bárki más: tunikát vagy rövidnadrágot és mellényt viseltek.

Haikban hirtelen felötlött a kérdés: miért különbözik ennyire az emberek prémjének színe? A legtöbb vadon élő faj azonos színű, legfeljebb néha születik egy-egy különös, jellemzően fekete vagy fehér egyed. A háziasított állatok szőre már sokféle lehet, de ennek nyilvánvalóan az az oka, hogy ezeket az emberek tenyésztették ki, attól függően, mire akarták őket használni, és milyen külső tetszett nekik. Az emberek maguk tenyésztették volna ki a saját szürke, barnásszürke, vörös, barna és a többi színeiket? Nem lehetetlen, bár Haik úgy vélte, a legtöbb embert épp a tőle különböző vonzza. Ott van példának Ettin Taiin. Vagy az, ahogy Tulwar nagyasszonyai Haik apjának megjelenésére reagáltak.

Az idő és a változás mellett most már a különbözőségről is akadtak kérdései. Talán a hasonlóságról is. Ha az állatok körében az egyformaság a tendencia, miért fordulnak elő mégis kivételek? Ha létezik tendencia a különbözőségre, akkor az miért csak olyan ritkán jelentkezik? Ő épp olyan vörös, mint az apja. A lányai barnák. Ezen a ponton megfájdult a feje, és rájött, hogy az idős rokonai csakugyan bölcsek. Amint az ember kérdéseket kezd feltenni valamiről – a sziklákban talált maradványokról, a peshauszonyban rejtőző kézről –, a kérdések egyszeriben szaporodni kezdenek, és végül mindenfelé, ameddig csak ellát, tele lesz a világ kérdésekkel, és mást se hall majd, mint azt, hogy miért, miért, miért, mintha csak a vándormadarak kiáltoznának.

– Jól vagy? – kérdezte Dapple.

– Gondolkodom – felelte Haik.

A város központjában döngölt földű térre bukkantak. A kereskedők felállították a sátraikat, és kirakták mutatóba az áruikat: Huból hozott szárított halat, északi takácsok által szőtt kelméket, ritka fából faragott ládikákat, ezüstből és sötétvörös gyöngyházból készült ékszereket. Legvégül leterítettek a földre egy darab különösen sűrű szövésű kelmét, és kiöntötték rá a legnagyobb kincsüket: egy jókora halom, csillogó szemcséjű sót.

Köréjük gyűltek a város lakói: hajlott hátú mátriárkák, erejük teljében lévő nagyasszonyok, cingár fiúk és lányok, még egypár felnőtt férfi is. Mindegyikük barnásszürke prémű, kivéve a már ősz öregeket.

Az emberek általában a rokonaikra hasonlítanak, és köztudott, hogy léteznek egyes családokra jellemző vonások. Különben miért válogatnák meg olyan gondosan, kivel párosodjanak? Kétféle törekvés kell hogy hajtsa őket: az egyik a hasonlóság, a másik a különbözőség irányába. Ugyanez állhat az állatokra is. A háziasított sulok sokféle színűek lehetnek: azzal, hogy tenyészteni kezdték őket, a felszínre kerültek olyan sajátosságaik, amelyek már a vad példányokban is megvoltak, de egy-egy kivételtől eltekintve nem mutatkoztak meg. Haik lekuporodott a kereskedők sátrának hátuljában, a félhomályban, és a vásárlók forgatagát észre se véve elmerült bonyolult gondolataiban.

Manapság a genetikusok úgy tartják, hogy az emberek között tapasztalható variáció az egyes izolált populációk körében jelentkező genetikai sodródás eredménye, amelyhez az a hajlandóságunk is hozzájárult, hogy azonnal megpróbáljuk átalakítani vagy tökéletesíteni azt, amit a kezünk közé kaparintunk. Akárcsak a sulokat, magunkat is hozzáalakítottuk az eltérő környezethez és a különböző, szépséggel kapcsolatos elvárásokhoz.

Hogy tudhatott Haik ilyen sokat az élet kialakulásáról? Honnan tudhatta volna, hogy a vadon élő állatok között még az általa megfigyeltnél is több variáció fordul elő? Hogy a messzi északi szigeteken élő sulok bundája épp olyan vastag és fehér, mint az ottani embereké? Hogy a harmadik kontinensen él egy ritka, a kihalás szélén álló vad sulfajta, amely fekete, és majdnem teljesen pikkelyes, kivéve a gerincét, amely mentén rozsdabarna szőrtaréj fut végig? Haik csak egy kontinenst ismert, hipotéziseit megfelelő adatok nélkül állította fel. Ennek ellenére sikerült egy villanásnyit megértenie az öröklődés folyamatából.

Mennyire hihető ez? Lehetséges, hogy egy Haikhoz hasonló, a messzi múltban élt ember ilyen közel jusson a gének fogalmához?

Az őseink nem voltak ostobák. Földműveléssel és vadászattal foglalkoztak, így közelről figyelhették az állatokat. Ők nemesítették ki a növényfajokat, amelyeket fogyasztunk, és tenyésztették ki azokat az igás- és hátasállatokat, amelyek erejét, ha már nem is kizárólagosan, de máig használjuk. Ezzel olyan szintű technológiai fejlődést valósítottak meg, amelyhez hasonlót mi még nem értünk el – kivéve talán az űrhajózást.

Az örökléssel kapcsolatos alapismeretek mellett Haik a fosszíliákon keresztül szerzett sejtéseire is támaszkodhatott. Az emberek tisztában voltak vele, hogy bizonyos növények és állatok tulajdonságai tenyésztés révén megváltoztathatók, és hogy minden nemzetségnek megvannak a maga sajátosságai, amelyeket így vagy úgy, de továbbadnak az utódoknak. De az élőlények nagy része változatlannak tetszett számukra. A vadállatok generációról generációra változatlanok maradtak, csakúgy, mint az erdei és síkföldi növények. Amennyire ők tudták, az Istennő a világban az állandóságot preferálja. Haik tudta, hogy nincs igazuk.

Dapple utánament. – Segítened kéne felállítani a színpadot.

Aznap este, a hosszúra nyúló nyári alkonyatban a társulat a pesháról szóló vígjátékot adta elő. Mivel mélyen a szárazföld belsejében jártak, Dapple-nek előbb ki kellett állnia és elmagyaráznia, milyen állat is az a pesha. A sul, a tli és a pénisz már olyasmi volt, amit a városlakók jól ismernek. A darab sikerrel zárult, csakúgy, mint a kereskedők ügyletei. Másnap folytatták útjukat nyugat felé.

Haik az egész nyarat Dapple társaságában utazva töltötte. Megtanulta, hogyan kell ragasztóba áztatott papírcsíkok faalapra rétegezésével álarcot készíteni.

– Ez a legértékesebb a magunkkal hozott holmik közül – mondta neki az öltöztető, kezében egy vastag, fehér papírlappal. – Úgy használd! Nincs ennél könnyebb, jobban formázhatóbb alapanyag. De micsoda ára van, Haik, micsoda ára!

Továbbra is lenyűgözve figyelte a bitalokat: épp olyan ismeretlenek voltak számára, mint a sziklákban talált állatok, csak ezek még éltek. Az első álarcát egy bitalról mintázta. Miután megszáradt, barnára festette a pofát, a szarvakat csillogó feketére, a kiszélesedő orrcimpák belsejét és a tátott szájból kilógó nyelvet pedig vörösre.

Dapple írt egy darabot, a főszerepben egy erős, megbízható bitaltehénnel, akitől egy simlis tli elcsalta a tejét. A tli eszén aztán túljárt a többi állat, a bital barátai. A befejező jelenetben Dapple, a tehén a csöbrök között táncolt, amelyekben a tli találékonyságának köszönhetően egy újfajta élelmiszer lapult: hosszú ideig elálló, ízletes sajt. A darab nagy sikert aratott a nyugati préri városaiban. Errefelé az óceán alig hitt mendemonda volt már csupán, a bitalokat azonban mindenki ismerte és kedvelte.

Dapple alakítását figyelve Haik új kérdést tett fel magának. Ha a pesha uszonya belül egy kezet rejt, akkor vajon a bital kérges, páros ujjú patája is? Minden élőlényben lapul egy másik – mint ahogy a bitaljelmez mélyén Dapple?

Micsoda ötlet!

Amikor az őszi tűznek nevezett ürömféle színesedni kezdett, a karaván visszafordult kelet felé. Tulwarban nem ismerték ezt a növény, itt a prérin azonban – bár Haik eddig nem figyelt fel rá – gyakorinak számított. Kezdetben csak pár élénkvörös pötty tűnt fel a talajon, mintha vércseppek hullottak volna egy halványbarna szőnyegre. A szín aztán napról napra feltűnőbbé vált, egyenes vonalak mentén terjedt egyre szét – a növény a talajon futó indákkal szaporodott. Végül a skarlátvörös szín egészen befonta a prérit. A karaván helyenként a növény magasra nőtt, jókora foltjain vágta keresztül magát, a tsinek és a bitalok hasig merültek a vörösségbe, mintha csak vér- vagy tűzfolyóban gázolnának.

A nedvesebb klímájú partvidékre érve megritkult körülöttük az őszi tűz. Errefelé nagyrészt fakó ezüst-barna növények nőttek. Esett az eső, néha jéghideg cseppekben. Az első téli vihar kitörésével egy időben érkeztek meg a kereskedők szülővárosába. Haik hópelyhektől elnehezült szempillák alól pillantotta meg a hullámzó óceánt. Micsoda öröm volt a sós vizet látni, hínár- és halszagot érezni!

Télközép idején Dapple Ettinbe utazott. Haik ott maradt az óceán partján – belefáradt az idegenek látványába. Több mint fél éve nem volt a kezében agyag, azóta nem hágott fel Tulwar szikláira fosszíliák után kutatva. Most megtanulta, hogy a szerelem önmagában nem elég. Hu jégbe dermedt tengerpartját járta, kagylókat és csigákat keresett. A legtöbb épp olyan volt, mint a tulwariak, de talált pár új fajtát, köztük egy olyat is, ami fosszíliaként már ismerős volt neki. Ez azt jelentené, hogy a lények közül más – a karmos szárnyú madár vagy a kalapácsfejű bogár – is él még valahol? Lehet. Alig valami vehető biztosra.

Dapple egy hóviharon átvágva tért vissza, és nekiült az írásnak. Az Ettinek mindig megihlették. – Ha délre megyek, vígjátékokat írok, mert az ottaniak azt szeretik. De az ő életük tanít meg tragédiát írni, és nekem a tragédia az erősségem.

Haik erőssége az agyag volt és a kő, nem a szavak. Déli utazása érdekes volt és szenvedélyes, de most már ideje volt csinálni valamit. De mit? Hu városában nem akadt fazekasműhely, a környék sziklái pedig nem rejtettek maradványokat. Végül az értékes papírkészlethez nyúlt, és papírból meg drótból különös állatok makettjeit formázta meg. A színekkel bajban volt – a képzeletéből kellett dolgoznia, meg abból, amit Tulwar madarairól, bogarairól és állatairól tudott. A kalapácsfejű bogarat vörösre és feketére festette. A virágforma ragadozó sárga lett, csápjai közé egy élénkkék hal került. A karmos mancsú madár zöld színt kapott.

– Ezek aztán tényleg eltérnek a megszokottól – mondta Dapple. – Ilyeneket találsz a szikláidban?

– A csontjaikat és a héjaikat, igen. Néha valamiféle lenyomat is akad a kőben az állatról. De színt soha nem látni.

Dapple felemelt egy szorosan felcsavarodó, fehér csigahéjat, amelynek száján lila csápok kandikáltak kifelé. Haik két nagy, kerek szemet is készített neki sárga üvegből. A szemeket illetően csak találgatott, egy létező tengeri lényre alapozva. De a csápok lenyomata ott volt a kőben. Dapple oldalra billentette a lányt, mire az egyik szem felragyogott a ráeső napsugárban. Ha! Mintha élne! – Írhatnék egy darabot ezekről a lényekről, te meg megcsinálhatnád az álarcokat.

Haik tétovázott. – Hazamegyek Tulwarba – mondta végül.

– Tényleg? – tette le Dapple az üvegszemű teremtményt.

A műhelyére vágyik, magyarázta neki Haik, a fosszíliákkal teli sziklákra, és időre, hogy átgondolja az utazás során tapasztaltakat. – Te sem adnád fel a színpadot a szerelemért!

– Nem – mondta Dapple. – Azt tervezem, hogy északon töltöm a nyarat. Tragédiákat fogunk előadni. Miután végeztünk, meglátogatlak Tulwarban. Akarok egyet a cserepeid közül, és talán az egyik ilyen kis jószágot is – érintette meg a virágforma ragadozót. – Senkivel nem találkoztam még, aki hozzád hasonlóan látná a világot. Ha! A te szemeden keresztül úgy tűnik, tele van csodákkal és különös dolgokkal.

Azon az éjjelen, ahogy Dapple karjai között feküdt, álmot látott. Az öregasszony jelent meg előtte, piszkos lábbal, rongyos tunikában. – Mit tanultál?

– Nem tudom – felelte Haik.

– Nagyszerű! – mondta erre az öregasszony. – Ezzel kezdődik a megértés folyamata. De ismét figyelmeztetlek: lehet, hogy a végén nem nyersz el mást, mint a tudást és az én megbecsülésemet, ami az emberek városaiban nem sokat ér.

– Azt hittem, te uralod a világot.

– Súlyos, nagy szó az, hogy „ural”. Megalkottam és élvezem a világot, de hogy uralnám? Ura a fa a sarjadékoknak, amelyek a tövében nőnek? A mátriárkák talán uralkodnak a családjaik fölött, magamról azonban nem állítanék ilyesmit.

A társulat tavasszal észak felé vette az irányt. A hajójuk kikötött Tulwarban, hogy partra tegye Haikot, és felvegyen egy rakomány facsemetét. Annyi volt belőlük, hogy egy részüknek csak a fedélzeten jutott hely, leszíjazva, ha esetleg rossz idő támadna. Ahogy a hajó kifutott a kikötőből, úszó ligetnek tűnt. Dapple ott állt a csemeték között – túlnyomórészt tűzvirágfák voltak, egyik sem virágban. Haik addig nézte a partról a hajót, míg el nem veszítette szem elől a kedvesét. Aztán hazasétált Rakai fazekasműhelyébe. Úgy talált mindent, ahogy hagyta, a porleplet leszámítva. Kicsomagolta és az egyik asztalra rakta a különös állatokat, aztán fogta a seprűt, és nekiállt felseperni.

Rövid időn belül megérkeztek az idősebb rokonok. – Élvezted az utadat?

– Igen.

– Most már itt maradsz köztünk?

– Lehet.

Dédnagynénéi és dédnagybátyjai összenéztek. Haik csak sepert tovább.

– Jó, hogy újra itt vagy közöttünk – mondta az egyik unokabátyja.

– Cserepek kellenének – jegyezte meg az egyik nagynénje.

Amint kitakarított, Haik nekilátott a fazekasmunkának. Egyszerű vonalú kerámiákkal kezdett, az egyszínű mázat leszámítva nem használt más díszítőelemet. Aztán cifrázni kezdte: kötélmintát karcolt a cserepek peremére, egymást keresztező vonalakat a palástjukra. A fülek hanyagul feltapasztott agyagfodrok. Némelyik cserépen, akár egy árnyék, ott maradt a kezének lenyomata. A mázakat foltokban vitte fel rájuk, hogy elfedjék a cserépre rajzolt vagy rányomott mintázat nagyját. Amikor a polcok megteltek új cserepekkel, elindult a sziklákhoz. Felkapaszkodott a meredek vízmosásokban, és kalapáccsal a kezében sétált a keskeny sziklapárkányokon. Az erózió hatására új fosszíliák kerültek a felszínre: többnyire rovarok és halak, de egy koponyát is talált, amely vagy egy madáré, vagy egy apró szárazföldi állaté lehetett. Miután megtisztította, kiderült, hogy teljesen ép és lenyűgözően kifinomult. Még sosem látott az állkapocsban ülő, vagy közvetlenül mellette megtalált apró fogakhoz hasonlót. Zöldesszürke agyagból elkészítette a koponya mását, az eredetinél valamivel nagyobb méretben, ép fogazattal. Egy nagy méretű csupor fedelére rögzítette fogónak. A csupor alsó részét különös madarak és más állatok rajzaival díszítette. Híg, színtelen mázzal vonta be, amely az égetés során megrepedezett, így olyan hatást keltett, mintha a csuprot vékony jégréteg borítaná.

– Ki fogja ezt megvenni? – kérdezték a rokonai. – Így, hogy fedele van, nem lehet bele fát ültetni.

– A kedvesem, Dapple – felelte Haik. – Vagy az Ettinek híres hadvezére.

Nyárközép táján kánikula köszöntött be. Az óceán felől fújó szél elállt. Az emberek csak akkor mozdultak, ha feltétlenül szükséges volt, és akkor is nyitott szájjal, lihegve. Haikot álmok gyötörték. A legtöbbnek nem volt semmi értelme. Egy részükben szerepelt az Istennő. Az egyik álomban az öregasszony egy agalát evett. Az agala déligyümölcs, Tulwarban ismeretlen; a húsa egymást fedő rétegekben öleli körbe a magját. A legfelső réteg édes és vörös, az alatta rejtőzőek fokozatosan egyre halványabbak és kesernyésebbek. A legutolsó, csontfehér réteg már összehúzta az ember száját. Némelyek egyesével hántották le a rétegeit, mint a csomagolópapírt az ajándékról, és csak néhányat fogyasztottak el közülük. Mások, mint Haik is, jó mélyen beleharaptak, és kiélvezték az édes és kesernyés íz kombinációját. Haik érdeklődéssel fedezte fel, hogy az Istennő is így tesz. Szájából kifröccsent a gyümölcs leve, és az állán végigcsorogva összetapasztotta ritkás, ősz prémjét. Ennyi volt az álom: az Istennő maszatosan gyümölcsöt eszik.

Egy másik álomban az öregasszonyt egy nőstény bital kísérte. A bozontos állat mellett ott állt két puha, sárgás szőrrel borított borja. – Ikrek – mondta az Istennő. – De nem egypetéjűek. Mint látod, az egyik nagyobb és erősebb. Ő élni fog. A másik elpusztul.

– Ez nem meglepő.

Az Istennő sértődött arcot öltött. – Azt próbálom elmagyarázni, hogyan tenyésztem az élőlényeket!

– A halál segít benne? – kérdezte Haik.

– Igen. – Az Istennő végigsimított az anyaállat borzas horpaszán. – És a szépség. Ezért nemzett apád gyereket Tulwarban. Túlélt minden megpróbáltatást, és szép volt. A Tulwar nagyasszonyok csak ránéztek, és eldöntötték, hogy behozzák ezeket a tulajdonságokat a családba. Ezért szőrösek a szelíd sulok. Az emberek számára ez a vonásuk a fontos, a vadon élő rokonaik szempontjából azonban többet ér a nagyobb testméret, az éles fogak, a merev szőrtaréj a gerinc mentén, a fényes pikkelyek a horpaszon és a hason, és az erőszakra való hajlam. Így aztán a vadon élő sulok között ezek a vonások erősödnek, a szelídek között ellenben azok, amelyek segítenek nekik beilleszkedni az emberek közé. A peshák egykor a szárazföldön éltek, a bitalok pedig a fák ágai között. Idővel az élet minden formája megváltozik: a szépség és a halál formálja őket. Az összes teremtményem közül egyedül az emberek képesek rá, hogy tudatosan, a saját megítélésük szerint alakítsák a saját fajukat és másokat is. Ez az ajándékom számotokra: hogy tudjátok, mit csináltok – és hogy mit csinálok én.

Az öregasszony megérintette a kisebbik bitalborjút. Az összerogyott. Haik felébredt.

Felkavaró álom volt ez, állapította meg a sötétben heverve. A házban, mint mindig, nedves és száradó agyag illata terjengett. Apró állatok – a lakótársai – neszeztek halkan. Haik felkelt, felöltözött, és kisétált a legközelebb eső partszakaszra. Az óceán felől gyenge szellő fújdogált, épp csak hogy felkavarta a forró levegőt. Csillagfényben fürdő hullámok gördültek szelíden a partnak. Haik végigsétált a parton, lábát időnként megnyalintotta a víz. Tudásának darabkái összeálltak, egybekapcsolódtak: eljutott ahhoz a gondolathoz, amit mi evolúcióelmélet néven ismerünk. Ha! Az Istennő nagy léptékben gondolkodik! Micsoda módszere ez az élővilág alakításának! Nem nevezhető ugyan sem gyorsnak, sem gazdaságosnak, de a világot elnézve úgy tűnik, az Istennő inkább a bőséget kedveli, és semmi jele annak, hogy sietős lenne neki.

A halál érthető: anélkül nem létezne változás. A szépség is érthető: anélkül meg nem létezne tökéletesedés, vagy legalábbis változatosság. Úgy tűnt, mindenre került magyarázat: a pesha uszonyára, a karmos mancsú madárra, mindegyik állatra, amelyre Tulwar szikláiban rábukkant. Nem kőzetformációk. Egykor tényleg éltek. Valószínűleg nem léteznek már, csak Haik gondolataiban és műalkotásain.

Felnézett a felhőtlen égre. Mennyi csillag, meg sem lehet számlálni! Milyen hosszú, a távoli múltba nyúló idő! Mennyi halál, és mennyi szépség!

Végül ráeszmélt, hogy fáradt, hazatért, és lefeküdt aludni. Rosszul aludt, de ébredés után még mindig helytállónak tűnt számára az evolúció elmélete. Nem akadt azonban senki, akivel megvitathatta volna. A rokonai a Vihart követően hátat fordítottak a lét nagy részének. Nem kárhoztathatjuk őket ezért. Sokfelé juttattak a szépségből: számtalan város számtalan nemzetsége zengte a Tulwarok facsemetéinek és cserepeinek dicséretét. Az ő nemzetségük ellenben kicsi volt, a jövője kétségekkel teli. Nem maradt elég erejük, hogy nagy utakra induljanak vagy nagy eszméken töprengjenek. Így aztán Haik tovább gyűjtötte a fosszíliákat, cserepeket készített, és egy szót sem szólt az elméletéről, míg csak késő ősszel meg nem érkezett Dapple. Az első pár napot szenvedélyesen végigszeretkezték. Aztán Dapple szemügyre vette a sötétszürke sziklák védelmében rejlő, jókora, üres várost.

– Nem a legjobb helynek tűnik ez, hogy az ember itt töltse a telet, kedves. Gyere velem délre! Hozz magaddal cserepeket, az Ettinek tárt karokkal fogadnak majd.

– Hadd gondoljam át – felelte Haik.

– Legfeljebb tíz napod van rá – mondta Dapple. – Egy ismerős hajóskapitány épp dél felé tart. Megkértem rá, hogy álljon meg Tulwarban – arra az esetre, ha a szülővárosod a várakozásaimnak megfelelően túl nyomasztónak bizonyul.

Haik játékosan vállon legyintette kedvesét, és elvonult gondolkodni.

Dapple-lel tartott, és vitt magával cserepeket, egy fazekaskorongot és több zsák agyagot. A dél felé tartó úton, miközben hullámzott körülöttük az óceán, és eső meg hó csapdosta a hajó oldalát, Haik beszélt Dapple-nek az evolúcióról.

– Ez azt jelenti, hogy egykor bogarak voltunk? – kérdezte a színésznő.

– Az Istennő azt mondta, a folyamat az emberekre is kiterjed, bár emberi csontokat nem találtam egy sziklában sem.

– Életem nagy részét azzal töltöttem, hogy ilyen-olyan állatokat alakítottam. Érdekes arra gondolni, hogy talán bennem és a múltamban is egy állat rejlik!

– A családom ismét pároztatni szeretne – árulta el valamivel később az út folyamán Haik. – Túl kevesen vagyunk. Erős vagyok, intelligens, és már szültem két egészséges gyereket.

– Kétségtelen, hogy igazuk van – mondta Dapple. – Kiválasztottátok már az apát?

– Még nem. De azt mondták, ha hazatértem, egy darabig nem indulhatok újabb utazásra.

– Akkor jobb lesz, ha alaposan kiélvezzük a mostanit.

Haik elutazása körül családi vita támadt: csak akkor engedték el, amikor közölte, enélkül nem egyezik bele, hogy újra pároztassák. Erről azonban nem beszélt Dapple-nek. A családi viták kizárólag a családra tartoznak.

Hu városában töltötték a telet. Az évszak enyhének bizonyult, alig esett a hó. Dapple írt, Haik cserepeket készített. Tavasz közeledtével Ettinbe mentek, vitték a cserepeket.

Ettin Taiin anyja még élt. Elmúlt már százesztendős, majdnem teljesen megvakult, a bundája hófehérre fakult. De, ahogy Taiin meg is jegyezte: a dereka egyenes maradt. – Szerintem a krematóriumba és a lángok közé is egyenes derékkal kerül majd.

Ezt az öreg hölgy füle hallatára jegyezte meg, aki erre komoran elmosolyodott, megmutatva ezzel, hogy majdnem az összes foga megvan még.

Az Ettinek Haik összes cserepét megvették. Taiin nagy gonddal külön kiválasztott egyet, egy kisebb, egyszerű vonalú fedeles edényt. Tiszta, fehér máz vonta be, fülei virágforma ragadozókat formáztak. – Anyám hamvainak – mondta a hadvezér csöndesen. – Akárhogy is félek tőle, és akárhogy próbálom elviccelni, az a nap is elérkezik egyszer.

Haik a mátriárka mellett üldögélve töltötte a késő téli hónapokat, aki egyértelműen érdeklődött iránta. A fazekasságról beszélgettek, a nemzetségeikről és az evolúcióelméletről.

– Nehezen tudom elhinni, hogy bogaraktól és halaktól származunk – mondta neki Ettin Hattali. – De az álmaid igaznak tűnnek, azt pedig biztosan tudom, hogy több távoli ősöm is undorító egy alak volt. Az Ettinek – főleg a nők – sokat fejlődtek azóta, és ezt a közelebbi őseink bölcs döntéseinek köszönhetik. Talán ha elég távoli múltig fejtjük vissza ezt a folyamatot, a végén rábukkanunk a bogarakra. De azt a lehetőséget sem szabad elvetned, hogy az Istennő csak tréfát űz veled. Nem mindig beszél nyíltan, és nagyon szereti a vicceket.

– Gondoltam erre is – mondta Haik. – Lehet, hogy őrült vagyok, vagy legalábbis bolond, de az elgondolás szerintem jó. Annyi mindent megmagyaráz, ami eddig fejtörést okozott számomra.

Végre eljött a tavasz. Ettin dombjai halványkékbe és narancssárgába öltöztek. A völgyek mélyén, a réteken megszülettek a bitalok borjai és a tsinek csikói.

– Döntöttem – közölte a vak öregasszony Haikkal.

– Igen?

– Azt akarom, hogy az Ettinek kereszteződjenek a te nemzetségeddel. Ezért elküldök veled Tulwarba két ifjú Ettint. A fiú az, aki a fiatal nemzedékből a legjobban hasonlít Taiin fiamra. A lány remek, intelligens, egészséges, fiatal nő. Ha az idősebb nőrokonaid belegyeznek, akkor szeretném, ha a fiú – Galhin a neve – teherbe ejtene téged, a Tulwar férfiak egyike pedig Sait.

– Lehet, hogy feleslegesen teszik meg az utat – figyelmeztette Haik.

– Persze – mondta erre a mátriárka. – Fiatalok, van még idejük. Dapple nemzetsége úgy döntött, nem pároztatják őt, mert van elég gyerek a családban, ő pedig határozottan különc. Most pedig már késő. Az ő jellegzetes vonásai elvesztek. A tieid azonban nem fognak, és azt akarjuk, hogy az Ettineknek is része legyen mindabban, amit a leszármazottaid elérnek.

– Az idősebb nőrokonaimra hagyom ezt a döntést.

– Hát persze.

A fiú, ahogy Ettin Hattali nevezte, acélszürke prémű, Haik válláig érő, harmincöt esztendős férfinak bizonyult. Megvolt mindkét szeme, és nem is sántított, ennek ellenére figyelemreméltóan hasonlított Taiinra: szenvedélyes volt, nyílt természetű és jó kedélyű. Haik egyből megkedvelte. Féltestvére, a szürkésbarna Sai harmincéves volt, tömzsi nő, nagyszerű, kiegyensúlyozott természetű. Értelmes ember nem találhatott benne semmi kivetnivalót.

Dapple nevetett. – Ilyenek az Ettinek! Az élteti őket, hogy legyőzzék az ellenségeiket, és összekeveredjenek minden olyan nemzetséggel, amely hasznot hajthat nekik – mondta.

Halál és szépség, gondolta Haik.

Ők négyen együtt utaztak keletre. Fazekaseszközeit Haik elhelyezte a fogadó raktárában Hu városában. Dapple elbúcsúzott jó pár régi barátjától. Aztán felszálltak egy északra tartó hajóra.

Hosszas megbeszéléseket követően Haik idős rokonai beleegyeztek a két párzásba. Lenyűgözte őket Galhin életereje és nővérének nyugodt szilárdsága, az Ettinektől hozott gazdag ajándékai és mindaz, amit Haik a déli nemzetségről elmondott nekik.

Manapság, a mesterséges megtermékenyítés korában már nem kell átélnünk azt, ami ezután következett. Haik számára azonban az egészet sokkal elviselhetőbbé tette Ettin Gahlin kifogástalan modora, és az a derű, amellyel a kínos helyzeteket kezelte. Gahlin maga is beismerte, hogy hiányzik belőle Taiin féktelen energiája és erőszakossága. – Ebben a helyzetben azonban nincs szükség a nagybátyám képességeire, és ő már tényleg túl öreg a párzáshoz. No meg kegyetlenség is lenne elvárni, hogy magára hagyja Hattalit. Ki tudja, meddig él még? Az Ettinek számára éveken keresztül a vezérfényt jelentette a kettejük közötti szeretet. Most már aligha szakíthatjuk el őket egymástól.

A két idegen őszig Tulwarban maradt. Akkor, mivel mindkét nő teherbe esett, az Ettinek hazaindultak. Haik visszatért a műhelyébe. Tavasszal ikreket hozott a világra, egy fiút és egy lányt. A fiú röviddel a születését követően meghalt, a lány azonban nagy volt és egészséges.

– Elszívta az erőt a testvérétől az anyaméhben – mondták a Tulwar mátriárkák. – Előfordul az ilyen. Az a gyerek, amelyik számít, a lány, megmaradt.

Haik Ahlnak nevezte el a kislányt. Sötétbarna volt, akár a nővérei, az ő bundájának azonban akadt némi vöröses árnyalata. A napfényben vörösarany színben ragyogott a prémje. Arany lett a beceneve.

Két év telt el, míg Dapple újra visszatért. Széles vállán és izmos felkarján már deresedett ezüstszürke bundája. Megcsodálta a babát és az új edényeket, aztán elújságolta a híreit. Ettin Sai kislányt szült, erős, láthatóan intelligens gyereket. Az Ettinek a Haik nevet adták neki, remélve, hogy örökölt valamennyit Tulwar Haik képességeiből. – Mohó népek – jegyezte meg Dapple. – Ragaszkodnak a rájuk jellemző erőhöz, energiához, szilárdsághoz és erőszakossághoz. Emellett azonban a szépség is kell nekik, amit képviselsz és amit megalkotsz. El tudsz szabadulni egy időre a lányod mellől? Gyere délre, és áruld a cserepeidet, míg én turnézom. Hidd el, Huban és Ettinben már kérdezősködnek utánad.

– El tudok – felelte Haik.

Arany az egyik unokanővéréhez került. A kislány nemcsak bájos volt, de jó természetű is, így többen is szívesen gondját viselték volna. Haik és Dapple hajóra szállt. Ezúttal könnyű volt az útjuk: gyenge, egyenletes szél fújt, az ég derült volt, csak néhány magasan húzódó, vékony felhő tarkította, abból a fajtából, amit „összekuszált zászlók” vagy „halraj” néven emlegetnek.

– Mi lett az evolúcióelméleteddel? – kérdezte Dapple.

– Semmi.

– Miért?

– Mi lett volna vele? Ki hitte volna el, ha azt mondom neki, hogy a világ öregebb, mint azt ésszel felfoghatnánk, és hogy az életnek számtalan formája létrejött, de a legtöbbjük, amennyire én meg tudom állapítani, már nem is létezik?

– Tényleg elég valószerűtlenül hangzik – állapította meg Dapple.

– És szentségtörőnek is.

– Annak talán nem. Mindenki tudja, hogy az Istennőnek elég különös a humorérzéke.

– Különös állatokkal díszítem a cserepeimet, és játékokat készítek a képmásukra Aranynak és a többi gyereknek. De nem fogok ocsmány családi vitát kirobbantani a vallásról.

Azt gondolhatják, Haik híján volt a bátorságnak. Jusson eszükbe, hogy egy a modern tudományok születése előtti korban élt. Igen, akkor is léteztek olyan helyek, ahol tudósok gyűltek össze, de a világnak azon a táján, ahol ő élt, nem akadt egy sem. Messzire kellett volna utaznia, megtanulnia egy új nyelvet, aztán idegenekkel vitáznia olyan, az idővel és a változással kapcsolatos fogalmakról, amelyek mindegyikük számára idegenek. Elméletét a tulwari sziklák bizonyíthatták, amelyeket nem tudott volna magával vinni. Gondolják, hogy ezek a tudósok, akik életüket a történelem, a matematika, az irodalom, a kémia és az orvostudomány tanulmányozásának szentelték, hittek volna neki? Aligha! A gyerekei, a kedvese, a mestersége, a barátai – dobja el mindezt? És miért? Az igazság kedvéért, amelyet vélhetően úgysem lát be senki? Jobban jár, ha otthon marad, vagy a part mentén utazgat. Jobban jár azzal, hogy cserepeket készít és Dapple-t szereti.

Nyár elején érkeztek meg Hu városába. A fogadó udvarán skarlátvörös és égkék virágok borították a cserépbe ültetett facsemetéket.

– A Különös Állatok Fazekasa! – kiáltott fel a fogadós. – Öt cserepét is megvettem a csemetéimnek.

Valóban így volt. Haik körbejárta az udvart, és megcsodálta saját keze munkáját. Négy cserép abban a stílusban készült, amit az első déli útját követően vett fel: karcolt mintával, fehér vagy fekete mázzal. Az ötödiket egy tenger alatti jelenet síkdomborműve díszítette. A cserép szája körül csőrösszájú halak úszkáltak, alattuk hosszú, kígyózó levelű növények ágaskodtak. Haik csak tengeri ostornak hívta őket. Lehetséges, hogy valójában állatok voltak – egyszer-egyszer mintha száj és fogak árnyékát vélte volna felfedezni a lenyomataikon. A növények (vagy állatok) között szelvényezett testű bogarak úszkáltak. Sötétkék, itt-ott fehérrel pettyezett máz borította.

– Ezt nem olyan rég készítettem.

– Azért vettem meg, mert maga a Különös Állatok Fazekasa. De jobban tetszenek azok a másik félék. Kiemelik a csemetéim szépségét.

Minek vitatkozni a művészetről, különösen olyasvalakivel, aki öt jókora cserepet vásárolt az embertől?

Dapple társulatát ott találták a fogadóban, jó pár nappal azelőtt megérkeztek már. Haik a tanoncokat leszámítva mindegyiküket ismerte. Egy ideig a partvidéki kisvárosokat, Hut, Tesht és Tatesht járták, vígjátékokat és néha egy-egy tragédiát adtak elő. Ez utóbbiak, különösen a nőkről szóló tragédiák, meglepték Haikot. Olyan visszafogottak voltak! Csetlés-botlás és vaskos poénok helyett alig észrevehető gesztusokkal, fejmozdulatokkal, halk, pár szavas mondatokkal meséltek. A színészek dísztelen, komor színű köntösöket viseltek, az arcukat nem fedte álarc. A zenét legtöbbször egyetlen furulya szolgáltatta. A hangja vízen ringó cérnaszálra emlékeztette Haikot, ahogy az az áramlat hatására összetekeredik és kibomlik.

– Abból, amit láttam, úgy gondolom, a nők épp annyit szenvednek, mint a férfiak – mondta neki Dapple magyarázatképpen. – Csak éppen tőlünk elvárják, hogy rendíthetetlenek maradjunk és tűrjünk. Így aztán mi némán szenvedünk. Úgy próbálom bemutatni, amilyen a valóságban is. Ah! Elegem van a harsány, faragatlan vígjátékokból! És a harsány, szomorú, férfiak kínjairól szóló darabokból is.

Tesh messzi déli vidékére érve végül a szárazföld belseje felé fordultak. Kereskedők nélkül utaztak. Az Ettin és keleti szomszédai között húzódó határvidéken nyugalom honolt. A különböző nemzetségek évtizedek óta egymás szövetségesei és párzópartnerei voltak, és egyik sem tűrte a bűnözőket. Már késő nyárra járt az idő, a préri a nap ragyogó rézsugarai alatt pirult. Ettin dombjai között meleg volt és por. Megkönnyebbültek, amikor megérkeztek Hattali házához. A házi szolgálatot ellátó nők köszöntötték őket, a férfiak pedig elvezették a tsineket és vitték velük a kellékekkel és jelmezekkel teli csomagokat is. Szobáik egy belső udvarra nyíltak, két fürdőmedencével. Az egyikben átlátszó és hideg volt a víz, a másikban élénkzöld, és bugyborékolt. A teljes társulat levetkőzött és a vízbe merült. Micsoda élvezet! Igaz, alig fértek el a két medencében. Hát, gondolta Haik, később majd vesz egy hosszú fürdőt, kiáztatja az izmaiból és a csontjaiból az utazás okozta fájdalmat.

Amikor megfürödtek és tiszta ruhát húztak, egy nő érkezett, Dapple-t és Haikot szólítva. – Ettin Taiin kéri, hogy jöjjenek az édesanyjához.

– Természetesen – mondta Dapple.

Félhomályos folyosókon haladtak át, csak a ház eresze alatt daloló madarak hangját hallották: olyan volt, mint a köveken átrohanó víz hangja. Kísérőjük így szólt:

– Hattali harminc napja elesett. Úgy tűnt, az egyik lábán kívül nem sérült meg mása. Azt most húzza egy kicsit. De a baleset óta egészen magába fordult, nem szívesen csinál egyebet azon kívül, hogy üldögél és Taiinnal beszélget. Attól tartunk, tekintélyes ereje a végére jár.

– Lehetetlen! – mondta Dapple.

– Tudja, milyen az öregség és a halál. Láttuk a darabjaiban – felelte neki a nő, és kinyitott egy ajtót.

Az egy teraszra nyúlt, amelyet délutáni fény ragyogott be. Hattali egy magas támlájú székben ült, hátradőlve, behunyt szemmel. Milyen öregnek tűnt, milyen soványnak és törékenynek! Fia, a katona, egy zsámolyon ült mellette, és anyja egyik kezét fogta. Rájuk pillantott, majd Hattali kezét óvatosan visszaeresztette az asszony ölébe, és felállt. – Cholkwa északon jár. Örülök, hogy itt vagy, Dapple.

Leültek. Hattali kinyitotta a szemét, bár nyilvánvalóan mit sem látott. – Ki van itt, tai?

– Dapple és a kedvese, a fazekas.

Az öreg hölgy elmosolyodott. – Egy utolsó előadás.

– Lesz előadás – mondta Dapple. – De remélem, nem az utolsó.

Hattali arcán bosszús kifejezés suhant át. – A fazekas hozott cserepeket?

Haik kimentette magát, és elment, hogy megkeresse a csomagját. Már értette, miért ilyen csendes a ház. A gyerekeket valószínűleg kiküldték játszani, a felnőttek pedig – találkozott néhányukkal a folyosókon – csendesen, megfontolt lépésekkel közlekedtek. Egy Hattalihoz hasonló mátriárkát, egy ilyen méltóságteljes asszonyt nem bosszanthatnak zajongással, miközben épp az élet és a halál közül próbál választani.

Amikor Haik visszaért a teraszra, úgy tűnt, Hattali alszik. Az öregasszony azonban elvette a felé nyújtott edényt, és végigfuttatta rajta csontos ujjait. – Mi ez?

– Az ott a fedelén egy koponya. Másolat, az eredetijét egy sziklában találtam.

– Egy tli koponyájára hasonlít – jegyezte meg Hattali.

– Egy kicsit. De a fogai másmilyenek. Azok alapján úgy gondolom, nem szőrös, hanem pikkelyes állat lehetett.

Hattali sóhajtott, és máshol is megtapogatta az edényt. – Mi ez itt az oldalán?

– Az állat, ahogy szerintem életében kinézett. Először csak a koponyáját találtam meg, és csináltam az alapján egy cserepet, amit Dapple vett meg. De aztán találtam egy teljes csontvázat, és az nem hasonlított arra, ahogyan én ábrázoltam. Úgyhogy csináltam egy újat.

– Domborműként ábrázolod rajta?

– Igen.

– Hogy néz ki, ha már tlire nem hasonlít?

Haik töprengett egy sort. – Nagyjából olyan hosszú, mint a karom, négy lába van, és farka. A hátán hegyes taréj húzódik – olyan, mintha lett volna ott egy uszonya, mint a halaknak. Ez az, amit elsőre nem találtam el, a taréj. A farka is más, mint ahogy elképzeltem, függőlegesen ellaposodik, mint a halak farokúszója.

– Milyen színű a máz?

– Fekete, kivéve a koponyán. Az fehér.

– Tai – szólította az öregasszony a fiát.

– Anyám?

– Szép?

– Haik a Különleges Állatok Fazekasa. Az edény különös, de szép munka.

– Azt akarom, hogy ebbe tegyétek a hamvaimat.

– Úgy lesz – ígérte Taiin.

Hattali odanyújtotta neki az edényt. A férfi megforgatta durva, erős kezei között. Hattali Haik felé fordította világtalan tekintetét. – Biztos még mindig hiszel az őrült elméletedben, hogy bogaraktól származunk.

– Igen, és hogy a világ öreg és csupa változás.

– Ülj le, és meséld el még egyszer az egészet.

Haik szót fogadott. Az öregasszony figyelmesen hallgatta a magyarázatát a szépségről, a halálról és a változásról.

– Nos, mi gondos pároztatással kétségtelenül feljavítottuk a vérvonalunkat – mondta végül Hattali. – A gyerek, amelyet a rokonod nemzett Sainak, remek kislány. Reméljük, hogy épp olyan okos lesz, mint te – bár még mindig nem győztél meg az idővel és a változással kapcsolatos elképzelésedről. Miért nem teremtett az Istennő egyből embereket? Miért kezdte volna bogarakkal?

– Nyilvánvaló, hogy szereti a bogarakat – felelt Haik. – Hiszen tele van velük a világ. Sokkal többen vannak, mint az emberek, és változatosabbak is. Lehet, hogy azt tervezte, a szépség és a halál eszközével rengeteg bogarat alkot, és mi csak a bogarak tenyésztésének véletlen melléktermékei vagyunk.

– Te így hiszed?

– Nem. Azt mondta nekem, olyan ajándékot birtoklunk, amit egyetlen más élőlény sem: mi tudjuk, mit csinálunk. Azt akarta, létezzen értelem.

Napjaink tudósai szerint Haik ebben tévedett. Ők úgy vélik, az élet egy véletlen révén alakult ki – bár ez a véletlen a jelek szerint elég gyakori, hiszen több más bolygón is megjelent az élet. Az intelligens létformák már ritkábbak, bár nyilvánvalóan legalább két bolygón kialakultak, és lehet, hogy máshol is léteznek, számunkra ismeretlen formában. Ez is egy véletlen, mondják a modern gondolkodók. Ez sokunk számára nehezen hihető. Haik pedig, aki a távoli múltban élt, aligha állhatott volna elő egy ennyire felkavaró elképzeléssel.

– Hát, jobb, ha hallgatsz az Istennőre, ha már szóba áll veled – mondta neki Hattali. – Mikor hallgathatom meg a darabodat, Dapple?

– Beletelik néhány napba, mire felkészülünk.

A mátriárka belenyugvása jeléül biccentett egyet.

Azzal magára hagyták Hattalit, és visszatértek a szobájukba.

– Álarcokat kell készítened egy új darabhoz – mondta Dapple. – Mintázz meg ötöt a különös állataid közül. Hattali érdeklődik irántuk. Ülj mellette, miközben dolgozol, és mesélj neki az elképzeléseidről. Taiin nagyszerű ember, nem akad nála jobb, de Hattali betegsége megijeszti, és a félelme csak ront az anyja hangulatán. Lehet, hogy tudja, mit csinál. Lehet, hogy tényleg eljött az ideje, hogy meghaljon. De azon töprengek, nem lehet, hogy csak a balesete rémisztette meg, épp úgy, mint a rokonait? Egy olyan asszony, mint Hattali, nem halhat meg, mert fél.

– Lányai nincsenek?

– Van kettő. Rendes nők, de a felét sem érik annak, amit az anyjuk, ráadásul Hattali soha egyikükkel sem jött ki jól. Mindig is Taiin volt élete szerelme.

Taiin másnap elutazott, szükség volt rá a nyugati határon, ahol Gwa felderítőket észleltek. Lehet, hogy régi ellenfeleikhez eljutott a hír, hogy Hattali haldoklik. Mi lehet ennél jobb alkalom a támadásra?

– Azt hiszik, megtörök gyászomban – mondta Taiin, ahogy fémből és bőrből készült páncéljában állt az udvaron. Oldalán kard, hátasa nyergén egy hurkon csatabárd lógott. – Meglehet, de addig nem, amíg akad, amit el kell végeznem. – Korától és sérült lábától nem zavartatva, könnyedén lendült fel tsinje hátára. Amint elhelyezkedett a nyeregben, lepillantott a két nőre.

– Anyám nemzedéke utolsó tagja. Micsoda emberek voltak, különösen a nők! Szilárdak, akár a kőfal és a bástyái! Egész életemet az ő védelmük alatt töltöttem. Mostanra a fal leomlott. Már csak a bástya maradt. Mihez kezdek majd, ha Hattali nem lesz többé?

– Megvéded Ettint – felelte Dapple.

Taiin vigyorogva megragadta a tsin kantárját. – Hát persze, igazad van. Ha szerencsém van, talán elfogunk egy Gwa kémet.

Egy pillanattal később már kint is volt a kapun, és egyenletes tempóban távolodott a poros úton, nyomában páncélos, fegyveres embereivel.

– Lehet, hogy az utolsó megjegyzése nem teljesen világos számodra – mondta Dapple.

Haik már nyitotta a száját, hogy tiltakozzon.

– Vannak férfiak, akik élvezetüket lelik abban, hogy mielőtt megölik egy foglyukat, erőszakot követnek el rajta, vagy más módon tesznek kárt benne. Gyanítottam, hogy Taiin is közéjük tartozik. Most már biztos vagyok benne.

Így birkózik hát meg a Hattali betegsége miatt érzett gyásszal: valaki más elmúlását teszi kellemetlenné.

– Szépség és halál – tette hozzá Dapple. – Ezek mentén rendezte el az Istennő a világot. Így mondod te és a csontjaid.

A következő pár napot Ettin Hattali teraszán töltötték. Továbbra is száraz és napos volt az idő. Haik az álarcokon dolgozott, Dapple pedig ecsettel a kezében ült a papír fölött, néha írt, többnyire azonban hallgatott.

Hattali széke mellett egy összehajtható asztal állt. A családtagok ételt és italt hoztak. Rendes körülmények között udvariatlanság lett volna enni beszélgetés közben – különösen, hogy vendégekről volt szó –, de az öreg hölgy eleve nem nagyon evett. Az egészség előrébb való az udvariasságnál.

Hattali kezdetben semmihez sem nyúlt, csak a vízhez, amit egy talpas üvegpohárban hoztak neki. A kezében tartotta, és ide-oda forgatta a becses tárgyat meggörbült ujjai között.

Az első álarc a Hattali urnáján látható állatot ábrázolta: hosszú, keskeny fej, az állkapocs egy zsineg segítségével mozgatható, a száj tele hegyes fogakkal. Csitt-csatt!

Haik úgy döntött, az állatnak foltos zöld lesz a bőre, a szeme pedig nagy, kerek és vörös. Léteztek állatok – pikkelyes bőrű, apró ragadozók –, amelyeknek a pupillája háromszög alakú volt. Úgy döntött, ennek is ilyen lesz. A taréjt a hátán egy zászló formázza majd meg, amit egy hámmal erősítenek fel Dapple vállára. Ha! Lobog majd, ha a kedvese táncra perdül. Miközben dolgozott, Haik leírta az álarcot Hattalinak.

– Találtál valaha nagyobb állatokat is? – kérdezte tőle az öregasszony.

– Egészben nem. De igen, találtam nagyobb csontokat, és a tenyeremnél is hosszabb fogakat. A sziklaréteg, ahol ezekre rábukkantam, magasan húzódik a szülőföldem szikláiban, és akkor rakódott le, amikor az országot nem borította óceán. Szárazföldi állatok voltak ezek, nagyobbak, mint bármilyen, ma is élő állat – legalábbis azokon a vidékeken, ahol eddig jártam, nem akadt nagyobb náluk –, a fogaik pedig a madarakéra emlékeztetnek, bár sokkal nagyobbak és szabálytalanabbak.

– Micsoda szemed van! – kiáltott fel Hattali. – A távoli múlt mélyére lát! Tényleg úgy hiszed, hogy ezek a lények léteztek?

– Léteztek – szögezte le Haik.

Ahogy tovább beszélgettek, az öreg hölgy fokozatosan elkezdett enni: először kétszersültet, aztán gyümölcsdarabokat, végül halint ivott egy apró, négyszögletes kerámiacsészéből. Most már egyenesen ült, csontos válla kiegyenesedett a hímzett köntösben. Ha! Az ujjait is megnyalta!

– Tudsz íni, Haik?

– Igen.

– Azt akarom, hogy írd le az elméleteidet, és rajzold le az állatokat, amelyeket a sziklákban találtál. Az egyik nő a családból majd lemásolja.

– Maga hisz nekem – állapította meg Haik meglepve.

– A nagyját annak, amit elmondtál, már tudtam – felelte Hattali. – Hogy ne ismerné az öröklődést az a nő, aki elég sokáig élt ahhoz, hogy tanúja legyen, hogyan tűnnek fel és bukkannak fel ismét egyes jellegzetességek az emberek, a sulok és tsinek nemzetségeiben? De hiányzott a keret, amelyre felvethetem az információimat. Azt tőled kaptam. A keretet! A szövőszéket! Gondolj csak bele, micsoda mintákat szőhetnek az Ettinek most, hogy már értjük, mit művel az Istennő a szex, a halál és az idő segítségével! – Az öregasszony megmoccant a székében. Egy csésze halin állt mellette az összecsukható asztalon. Kitapogatta, megragadta és kiitta, aztán egy darab gyümölcsért nyúlt. – Azon gondolkodtam, nincs-e itt az ideje, hogy meghaljak. Észrevettétek?

– Igen – mormogta Dapple.

– Nehéz elviselni a vakságot, de az élet még mindig érdekes, és a rokonaim azt mondják, még szükségük van az én ítélőképességemre. Nem utasíthatom el a kérésüket. De mikor elestem, azt gondoltam – ismerem ezt a betegséget. Taglóként sújtja le az asszonyokat. Mikor felkelnek – ha felkelnek –, senki sem tudja, mekkora a kár. Bénulás, bódultság, a beszédre vagy a gondolkodásra való képtelenség. Ezúttal csak ez az egy lábam károsodott. De eleshetek újra. Láttam, hogyan torzulnak rokonaim, komoly, idős unokanővérek, értelem nélküli teremtményekké, amelyek még állatoknak sem nevezhetők, amelyek egyre csak gyászolnak, bár arra már nem emlékeznek, hogy mit. Azt gondoltam, talán jobb, ha felhagyok az evéssel, és meghalok most, amíg még módomban áll magamnak dönteni a halálomról.

– De előbb szükségem van a könyvedre. Megírod nekem?

Haik Dapple-re pillantott, aki némán azt tátogta felé: igen.

– Igen – mondta a fazekas.

A mátriárka felsóhajtott, és hátradőlt. – Remek! Micsoda kincs vagy te, Dapple! Milyen nagyszerű vendéget hoztál az Ettinek közé!

Másnap Haik nekikezdett a könyvének: emlékezetből rajzolta le a fosszíliákat. Szerencsére kiváló memóriával dicsekedhetett. Az álarcokat átadta az öltöztetőnek, aki a tanoncok segítségével fejezte be őket. Szép munka volt, bár Haikéhoz nem ért fel. Az egyik tanonc határozott tehetséget árult el e téren.

Az öreg hölgy immár jóízűen evett. A ház újra megtelt a népes otthonokra jellemző zajokkal. Az udvarokon gyerekek kiáltoztak, a felnőttek tréfálkoztak és hangosan szólongatták egymást. Amikor egyszer felpillantott a munkájából, Haik látta, hogy a terasz alatt elhaladó folyóban karcsú, meztelen kamasz lányok úszkálnak látható jókedvvel, nedves bundájuk szorosan a testükre tapad.

Mire az Ettinek katonái hazatértek, és az elégedett arckifejezésű Taiin leszállt a nyeregből az udvaron, elkészült a könyv az evolúcióról. Taiin az üdvözléseket követően sietve bicegett anyja terasza felé. Az öregasszony felállt: jóval erősebb volt, mint húsz nappal korábban.

A hadvezér Dapple-re sandított. – Ez a te műved?

– Haiké.

– Ettin megveszi minden cserepedet! – súgta oda a férfi felindultan Haiknak, aztán ment, hogy megölelje az anyját.

Később szemügyre vette Haik könyvét. – Ez hozta meg újra Hattali életkedvét? Kagylók, csigák és csontok rajzai?

– Eszmék – mondta Dapple.

– Nos – kezdte Taiin –, én sose voltam az a töprengő fajta. Az eszmék, hacsak nem stratégiai vagy taktikai természetűek, a nőkre tartoznak. Annyit tehetek csak, hogy kifejezem a hálámat és a meglepetésemet – lapozgatta a behajtott oldalakat. – Anyám azt mondja, ezentúl gondosabban tudunk majd pároztatni, nem az azonnali előnyöket, hanem a távoli következményeket tartva szem előtt. És mindezt a csontok alapján!

Nem sokkal ezután a társulat előadta új darabját. A ház legtágasabb udvarán állították fel a színpadot. A történet egy hallal kezdődött, amely kíváncsi lett a szárazföldre, és kimászott a tengerből. A kényelmetlenségek ellenére ott is maradt, és átváltozott négylábú állattá. Ha! Hogy táncolt, amint volt már mivel táncolnia!

A hal leszármazottjai, négylábú állatok mindannyian, elégedetlenek voltak. Vitába kezdtek, hogy eldöntsék, mihez kezdjenek. Némelyek úgy döntöttek, ősanyjuk hibázott, és visszatértek a tengerbe: peshákká és luákká változtak. Mások pedig madarakká, ezt a folyamatot nem részletezték. Haik nem sokat tudott a madarak evolúciójáról. Megint mások a bundát választották, pikkelyekkel keverve vagy anélkül. Az egyikük a bunda mellett a gondolkodásra való képességet is kiválasztotta magának.

– Nevetséges! – kiáltották a társai. – Mi hasznod van abból, hogy gondolkodsz? Azt nem lehet megenni. Az ötletek nem melegítenek éjszaka! Ostobaság! – Azzal odébb táncoltak, énekelve dicsérték a bundájukat, a fogaikat, a karmaikat.

Az, aki a bundát és a gondolkodást választotta, egyedül maradt a színpadon. – Egy nap majd olyan leszek, mint ti – mondta Dapple a nézőknek. – Nem lesz taréjom, sem hosszú karmaim, sem tollaim – bár ezekkel, vagy legalábbis némelyikkel, rendelkeztem a múltban. Hogy mit nyertem a döntésemmel, amit a rokonaim az imént kigúnyoltak? A képességet, hogy előre és hátra is tekinthessek. Tanulhatok a múltból, és amit tanulok, felhasználhatom, hogy a jövőbe nézzek, és lássam, milyen következményekkel járnak majd a cselekedeteim. Hasznos képesség ez? Döntsétek el magatok.

Ezzel ért véget a darab. A közönség néma maradt, Hattalit kivéve. – Nagyszerű! Nagyszerű! – kiáltozta. Példáját követve a többi Ettin is elkezdett kurjongatni és dobogni.

A színészek másnap útra keltek. Haik könyvét és az új álarcokat hátrahagyták.

– A darab még nem működik, és talán nem is fog soha – mondta Dapple. – A művészetet az táplálja, ami már ismert, nem pedig az ismeretlen. Hogy képzeljék bele magukat az emberek ismeretlen állatok bőrébe?

– Az eszméim itt vannak a fejemben. A könyvre nincs szükségem – mondta Haik.

– Elfogadom az ajándékaitokat – mondta nekik Hattali. – A könyv egy példányát pedig elküldöm az Ettinek egy másik házába. Így, ha itt történik is valami, még mindig meglesznek nekünk az eszméid. És addig nem hagyok fel az evéssel, amíg meg nem bizonyosodok róla, hogy legalább néhány rokonom felfogja, mi áll a könyvben.

– Az eltarthat egy ideig – mondta neki Haik.

– Ez jobban érdekel, mint a halál – felelte Hattali.

Itt ér véget a történet. Haik hazament Tulwarba, és még több cserepet készített. Taiin ígérete ellenére az Ettinek nem vásárolták meg az összeset. Ehelyett kereskedők hordták őket fel és alá a partvidék mentén. Más városok fazekasai is másolni kezdték Haik stílusát, bár, mivel ők sose tanulmányozták a fosszíliákat, nem jól rajzolták meg az állatokat. A stílus ennek ellenére közismert lett. A múzeumokban még ma is találni darabokat, amelyek a Déli Fantasztikus Lények irányzat jegyeit hordozzák. Talán még Haik cserepei közül is ott van egypár valamelyik múzeumi tárlóban, bár még senki nem figyelt fel rá, milyen pontosak is az ábrázolásaik. Nem meglepő! Ritkán fordul elő, hogy azok, akik a cserépedényeket tanulmányozzák, egyben paleontológusok is.

Ami Dapple-t illeti, ő tovább alkotott és játszott: délen állatos darabokat állított színpadra, északon hősi tragédiákat. Művei, bár csak néhány töredék maradt fenn belőlük, még ma is híresek.

A két szerelmes évente egyszer vagy kétszer találkozott, soha nem Tulwarban. Dapple sose tette túl magát a város iránti ellenszenvén. Haik gyakran a társulattal tartott, és ha Ettin felé mentek, cserepeket is vitt magával.

Végül, ötvenesztendős korában, Haik így szólt az idősebb rokonaihoz:

– Elhagyom Tulwart.

Rokonai tiltakoztak.

– Három gyermeket adtam nektek, és kitanítottam öt tanoncot. Hadd csinálják ezentúl ők a cserepeket! Ami sok, az sok.

Mit mondhattak erre a rokonok? Ami azt illeti, akadt mondanivalójuk bőven, de hiába, Haik egy kikötővárosba költözött félúton Tulwar és Hu között. A klíma enyhe volt és napos, a város körüli alacsony hegyekben érdekes fosszíliákat rejtett a gyönyörű, finom szemcséjű, sárgásfehér kőzet. Haik új műhelyt rendezett be. Dapple, aki megunta esős honi szigetét, odaköltözött hozzá. A házuk kicsi volt, egyetlen udvarral, amelynek közepén a talajba gyökerezve egy kifejlett tűzvirágfa díszlett. Minden tavasszal édes illattal terítette be a szobájukat, és lehullott szirmok szőnyegével az udvart.

– Szépség és halál – dudorászta Dapple, miközben felsöpörte a virágokat.

Képzeljék el, ahogy kettesben megöregszenek: Dapple a darabjait írja, amelyek jórészt elvesztek, Haik pedig cserepeket készít és fosszíliákat gyűjt. Micsoda lényeket talált azokban a sziklákban! Még a tulwari sziklákban rejtőzőeknél is különösebbeket, ha ez egyáltalán lehetséges.

Amennyire tudjuk, Haik nem jegyezte le még egyszer a felfedezéseit. Ha meg is tette, a könyv és vele a fosszíliái is elvesztek a halála és az evolúció újrafelfedezése közötti évszázadok során. Kitartóbban kellett volna próbálkoznia? Megváltoztatta volna a történelmet, ha Ettin Hattalin kívül másokat is sikerül meggyőznie? Hadd vitatkozzanak erről mások. Ennek a történetnek csak annyi a célja, hogy legyen.

Az Ettinek arról híresültek el, hogy milyen különös gonddal kötöttek párzási megállapodásokat, és hogy mindenféle területen sikeresen terveztek előre. Dél-szerte azt mondogatták róluk, „Íme egy nemzetség, amely érti, miből mi következik!”. A modern idők eljövetelével ők lettek a bolygó egyik legbefolyásosabb családja. Vajon Haik eszméinek köszönhetően? Ki tudja? Bár sok tekintetben régimódiak, nem esik nehezükre alkalmazkodni az új elképzelésekhez. – Változnak az idők – mondják az Ettinek. – Változnak az eszmék. Nem vagyunk ugyanolyanok, mint az őseink, és nem is kell annak lennünk. Az Istennő nem pártolja a változatlanságot, sem pedig azt, ha valaki megreked egy helyben, mint a tavaszi sárba ragadt szekér. Azok, akik hajlandóak tanulni tőle, valószínűleg előrejutnak. Ha mégsem, legalább megmutatták, hogy tisztelik a Mindenek Anyját, aki cserébe érdekes és nagyszerű dolgokkal teli világot adott nekik.

Márton Zsófia fordítása

CHARLES STROSS

A KÓBOR FARM

Charles Stross főállású science fiction író, aki Skócia fővárosában, Edinburghban él. Hét Hugo-díjra jelölt regény szerzője, aki három kisregényéért is Hugo-díjat kapott. Műveit több mint tizenkét nyelvre fordították le. 2018-ban, az antológia összeállítása évében két regénye is megjelent (Dark State és The Labyrinth Index). Sok más íróhoz hasonlóan Stross számos különböző szakmát, karriert és rendes munkára emlékeztető, nagyon kellemetlen tevékenységet próbált ki a múltban: volt patikus (amikor a rendőrség másodszor is rajtaütött a gyógyszertáron, felmondott), és egy sikeres netes cég programozója a korai internetes időkben (zseniális időzítéssel pont akkor próbált munkahelyet váltani, amikor kipukkant a dotkomlufi). Eközben több diplomát is szerzett, egész pontosan gyógyszerészetből és számítógép-tudományból, amellyel tulajdonképpen a világ első képesített cyberpunkírója lett (nagyjából akkor, amikor a cyberpunk végleg kimúlt).

Az alábbi történet gyors sodrású, vicces és rendkívül fantáziadús betekintést enged egy látszólag bukolikus jövőbe, ahol semmi sem olyan egyszerű – vagy ártalmatlan –, mint amilyennek látszik.

Hűvös, napfényes márciusi reggel volt. Az égbolt délkeleti részén fátyolszerű cirruszfelhők sodródtak a felkelő napkorong felé. Joe enyhén dideregve elhelyezkedett a vezetőülésben, elfordította az indítókart, és életre keltette a homlokrakodó traktort, amellyel a pajtából szokta kihordani a trágyát. A tulajdonosához hasonlóan a vénséges Massey-Fergusson is látott már jobb napokat, de rosszabbat is elviselt annál, mint amire Joe nap mint nap használta. A dízelmotor zörögve felhördült, sűrű, kékes füstpamacsot pöffentett a levegőbe, majd gyomorbajos öregemberként kattogott tovább magában. Joe elméje üres volt, akár az ég. Gondolkodás nélkül tette sebességbe a traktort, emelte fel a markolókanalat és fordult a géppel a pajta nyitott ajtaja felé – pontosan abban a pillanatban, amikor az úton felbukkant egy kóbor farm.

– A szentségit! – szitkozódott Joe. A traktor hátborzongató, csikorgó hanggal elhallgatott. A férfi elkerekedett szemmel még egyszer kinézett az útra, majd lemászott a vezetőfülkéből, és szapora léptekkel megindult a tanyaépület oldalsó része, a konyhaajtó felé.

– Maddie! – kiáltotta. Teljesen megfeledkezett a kardigánja szegélyére csíptetett adóvevőről. – Maddie! Jön egy farm!

– Joe? Te vagy az? Hol vagy? – A nő hangja erőtlenül szűrődött elő valahonnan a ház mélyéből.

– Te hol vagy? – kurjantotta vissza Joe.

– A mosdóban vagyok!

– A szentségit! – ismételte a férfi. – Ha ez ugyanaz, mint ami már a múlt hónap végén is járt itt…

Sopánkodását a lehúzott vécé zubogása szakította félbe. Léptek dobogtak a lépcsőn, majd Maddie berontott a konyhába.

– Hol van? – kérdezte ellentmondást nem tűrően.

– A ház előtt, nagyjából negyed mérföldre innen, a dűlőúton.

– Jól van. – Maddie kócos frizurája és haragvó tekintete elárulta, mennyire dühös, amiért félbeszakították a szokásos reggeli készülődését. Felkapott egy súlyos, zöld kabátot. – Kinyitottad már a szekrényt?

– Arra gondoltam, előbb beszélni akarsz vele.

– Még szép, hogy beszélni akarok vele! Ha ez ugyanaz, mint amelyik Edgar tava mellett kujtorgott a bozótosban, akkor lesz hozzá néhány kellemetlen kérdésem! – Joe fejcsóválva nyugtázta a dühkitörést, majd elindult a hátsó szobába a szekrényhez. – Vidd a sörétest, és tartsd távol a földünktől! – kiáltott utána Maddie. – Egy perc, és megyek.

Joe biccentett, csak úgy magának, aztán óvatosan kiemelte a fegyverszekrényből a sörétes vadászfegyvert és az előre megtöltött tárat. A puska állapotjelző fénysora kiszámíthatatlanul villogott, ennek ellenére úgy tűnt, teljesen fel van töltve. Joe a vállára kapta a fegyvert, gondosan kulcsra zárta a szekrényt, majd kiment a tanyaudvarra, hogy elkergesse a nemkívánatos vendéget.

A farm magában zümmögve, kattogva kucorgott kint az úton, közvetlenül Armitage End előtt. Joe a hóna alá kapta a sörétest, és aggodalmasan szemlélte a fakapu takarásából. A farm közepes méretűnek számított – valószínűleg féltucatnyi emberi komponenst foglalt magában, ami már méretes kollektívának számított. Eléggé eluralkodhatott rajta a farmnézia, ezért nem bírt egyértelműen kommunikálni a saját elméjében létező közösségen kívül állókkal. Cserzett bőrre emlékeztető, fekete felhámja alatt felsejlett a belső szerkezet, ahol sejtszintű makroszerkezetek feszültek meg vagy kavarogtak nagyon lassan, egészen zavaró képzettársításokat keltve a szemlélőben. Habár még fiatal kamasznak számított, mérete egy ősrégi páncélozott járműével vetekedett, és egy Brontosaurus hatékonyságával torlaszolta el az utat. Élesztő és benzin szaga áradt belőle.

Joe-nak az a kellemetlen érzése támadt, hogy a farm őt bámulja.

– A szentségit, nincsen énnekem erre időm – motyogta. Az istállóban, ahova majd az északi legelőn bóklászó pókteheneket kell beterelni, még mindig térdig állt a trágya, és a traktor bőrülése sem lesz melegebb, amíg idekint vacogva várja Maddie-t, hogy végre elintézze a dolgot. A nyájat nem lehetett nagynak nevezni, de pont akkora volt, amennyit Joe földje és munkaképessége még elbírt – a pajtában tárolt méretes biofabrikátor az emlős haszonállatokat jóval gyorsabban legyártotta, mint ahogyan Joe felhizlalhatta és „házi nevelésű, nem tartályban tenyésztett” címkével eladhatta volna őket.

– Mit akarsz tőlünk? – ordította a halkan zümmögő farm felé.

– Agyak! Friss agyak a kisjézusnak! – kurjantott fel hirtelen a farm meleg, mély alt hangon, amitől Joe majdnem kiugrott a bőréből. – Vegyenek tőlem agyakat! – A farm hátán féltucatnyi bizarr, karfiolszerű kinövés jelent meg sokat sejtetően, majd mindegyik szégyenlősen visszahúzódott.

– Nincs szükségünk az agyaidra! – mordult fel Joe, és az ujja egészen elfehéredett a sörétes puska agyán. – És a fajtádat sem látjuk szívesen errefelé! Tágulj innen!

– Kilenclábú, félautomata buligép vagyok! – dúdolta a farm. – A Jupiterre tartok mint a szerelem követe! Nem akarsz agyakat venni tőlem? – Felső, csapott részéből három hosszú száron imbolygó, kíváncsi szem nyomakodott elő.

– Na jó… – De Joe-nak végül nem kellett többféleképpen elmagyaráznia neki, hogy takarodjon, mert megérkezett Maddie. A húsz évvel ezelőtt mezopotámiai békefenntartóként használt, majd sikeresen hazacsempészett harci öltözékét viselte, amelybe a gondos testedzéseknek köszönhetően még most is bele tudta préselni magát. A bal térd ugyan fülsértően nyikorgott, ha ebben sétált, ami nem fordult elő túl gyakran, de a legfontosabb funkcióját így is elég jól ellátta – elriasztotta a betolakodókat.

– Hé, te! – Maddie felemelte az egyik áttetsző kart, és a farm felé bökött vele. – Tűnj el a földemről! Azonnal!

Mintegy végszóra, Joe felemelte a sörétest, és egy ujjmozdulattal automatára állította a fegyvert. Össze sem lehetett hasonlítani a Maddie vállán ülő szerkezettel, de nyomatékosította a helyzetet. A farm csak huhogott.

– Miért nem szeretsz? – kérdezte panaszosan.

– Tűnj el a birtokomról! – Maddie mesterségesen felerősített hangja hirtelen annyira felhangosodott, hogy Joe önkéntelenül összerezzent. – Tíz másodperc! Kilenc! Nyolc… – A régóta porosodó harci ruha nyöszörgő zajjal dolgozott, de végül Maddie mindkét karjából előpattantak a vékony gyűrűk, és lassan életre kelt a Gauss-ágyú.

– Megyek már! Megyek! – A farm enyhén felegyenesedett, és csoszogva hátrálni kezdett. – Nem értem! Csak segíteni akartam nektek, hogy szabadon felfedezhessétek az univerzumot. Senki sem akar friss gyümölcsöt és agyat vásárolni. Mi a baja ennek a világnak?

Megvárták, amíg eltűnt a dombhajlat mögött. Maddie volt az első, aki megnyugodott. A gyűrűk visszahúzódtak a harci öltözékbe, amely légiesen áttetszőből semleges olajzölddé vált, miközben a ruházat lassan kikapcsolt. Joe bebiztosította a sörétest.

– Mocsadék – morogta.

– Hát ez kurva jó. – Maddie nyúzottnak tűnt. – Micsoda pofátlan egy példány. – Joe-nak most tűnt csak fel, milyen sápadt és elgyötört az arca, a kezét pedig folyamatosan ökölbe szorította. Különösebb meglepetés nélkül nyugtázta, hogy Maddie egész testében remeg. Az egészen biztos, hogy az éjszaka ismét a komoly rémálmoké lesz.

– A kerítés? – Korábban már számtalanszor szóba került, hogy a kis méretű biogáztermelővel áramot fejlesztenek, ami majd a külső drótkerítésbe megy, de végül sosem lett belőle semmi.

– Talán most. Talán. – Maddie nem rajongott különösebben az ötletért, hogy figyelmeztetés nélkül ropogósra süsse a birtokra tévedő idegeneket, de a lehetőség, hogy egy csomó elvadult farm lerohanja a földjüket, talán meggyőzhette. – Segíts leszedni rólam ezt a vackot, és csinálok reggelit.

– Még ki kell ganéznom a pajtát – tiltakozott Joe.

– Az megvár reggeli után is – felelte Maddie reszketeg hangon. – Szükségem van rád.

– Oké – bólintott Joe. Maddie tényleg nagyon rossz bőrben volt. Évek teltek el az utolsó, majdnem végzetessé vált ideg-összeroppanása óta, de ha Maddie kimondta, hogy szükségem van rád, akkor azt nagy felelőtlenség lett volna figyelmen kívül hagyni. Máskülönben rengeteg verejtékes munkaóra vár rá a biofabrikátorral, aztán pedig töltheti le Maddie biztonsági másolatait az új testbe – nem volt kellemes feladat. Joe inkább belekarolt, és elindultak a hátsó veranda felé. Már majdnem az ajtóhoz értek, amikor a férfi megtorpant.

– Mi a baj? – kérdezte Maddie.

– Egy ideje nem láttam Bobot – felelte Joe lassan. – Fejés után rábíztam a teheneket, hadd kísérje át őket az északi legelőre. Csak nem…

– Majd a vezérlőből megnézzük – mondta a nő fáradtan. – Tényleg komolyan aggódsz…?

– Azok után, hogy itt mászkál ez az izé? Szerinted?

– Bob jó juhászkutya – mondta Maddie bizonytalanul. – Az izé nem fogja bántani. Nem lesz semmi baja. Csak csipogjál rá.

Miután Joe segített kihámozni Maddie-t a harci öltözékéből, és türelmesen kivárta, amíg megnyugszik, megreggeliztek. A tojást saját tyúkjaik tojták, a sajtot ők maguk készítették, a pirítóst pedig a völgy túloldalán élő hippikommuna rozslisztjéből sütött kenyérből készítették. Az eredetileg omladozó épületet húsz évvel ezelőtt foglalták el, majd közös erővel újjáépítették, és a kőpadlós konyha mostanra meleg, otthonos fészekké vált. A kávét leszámítva mindent a völgyben szereztek be – a babszemek azokról a szívós, génmódosított cserjékről származtak, amelyek kamaszosan pelyhedző szakállként lepték el Cumbria dombtetőit. Reggeli közben nem sokat beszéltek: Joe azért nem, mert nem szokott, Maddie pedig azért, mert nem volt mit mondania. A csend segített féken tartani a démonait. Hosszú évek óta ismerték egymást, és megtanulták kezelni a másik hallgatását, amikor nem akadt mondanivalójuk. Most az öntöttvas tűzhellyel szembeni ablakpárkányon álló rádió, illetve a hűtőszekrény melletti falon lógó tévé is kikapcsolva maradt. A reggeli a nap legnyugodalmasabb része volt náluk.

– A kutya nem válaszol – jegyezte meg Joe, amikor már a kávéja maradékát kortyolgatta.

– Jó kutya az. – Maddie bizonytalanul az udvari kapu felé pillantott. – Félsz, hogy elszökik a Jupiterre?

– A pajtában még velem volt. – Joe felkapta a tányérját, betette a mosogatóba, és forró vizet engedett az edényekre. – Miután kipucoltam a sorokat, szóltam neki, hogy vigye ki a csordát az északi legelőre, amíg végzek a pajtával. – Felkapta a fejét, és aggodalmas pillantással kinézett az ablakon. A Massey-Fergusson közvetlenül a pajta szélesre tárt ajtajában állt, mintha féken akarná tartani a trágya-, szalma- és takarmányhalmokat, amelyek a fagyos tél során gyűltek fel lassan odabent, mint egy nagyon szagos, beszivárgó ellenséges erő csapatai.

Maddie gyengéden félretaszította, és felkapta az egyik adóvevőt az ablakpárkányba épített töltőről. A készülék hangosan felsípolt, majd csippantott párat.

– Bob, hol vagy? Vétel! – A homlokát ráncolva várt egy kicsit. – Biztosan megint elhagyta valahol a headsetet.

Joe a szárítóra pakolta a vizes edényeket.

– Nekiállok elhordani a trágyát. Megkeresed közben Bobot?

– Persze. – Maddie mogorva arckifejezéséből ítélve lesz pár keresetlen szava a kutyához, ha végre előkerül. Nem mintha Bobra különösebben hatott volna az ilyesmi – a dorgálás olyan könnyedén pergett le róla, mint kacsa tolláról a víz. – De kezdjük a kamerákkal. – Életre varázsolta a rozzant tévékészüléket. A képernyőn gyors egymásutánban szemcsés képek követték egymást: a kert, az udvar, a szénapajta, az északi, majd a keleti legelő, a nagymező meg a csalitos. – Hmm.

Még akkor is a birtok megfigyelőrendszerével küzdött, amikor Joe visszamászott a traktor kormánya mögé, és ismét beindította a gépet, ami ezúttal nem köhögött fel fekete füstöt. Miközben módszeresen, fordulónként negyed tonnát cipelve kihordta a pajtából a trágyát és három méter magas kupacba halmozta az udvaron, majdnem sikerült megfeledkeznie a váratlan reggeli vendégről. Majdnem.

Délelőttre az addigra egészen figyelemreméltó szagot árasztó halmon megjelentek a zümmögő légyrajok, de legalább az istállót ki lehetett takarítani egy slaggal meg egy seprűvel. Joe már kezdte volna áthordani a trágyát a ház mögött eltemetett erjesztőtartályokba, amikor meglátta az ösvényen közeledő Maddie-t, aki a fejét ingatta. Joe rögtön tudta, mi lehet a baj.

– Bob? – kérdezte, és felkészült a rossz hírre.

– Bobnak semmi baja. Otthagytam őrködni a kecskéknél. – A nő furcsa arcot vágott. – Viszont az a farm…

– Hol? – kérdezte Joe, és megindult Maddie után.

– A patak melletti erdőben kuksol – felelte a nő kurtán. – Pont a kerítésünk mellett.

– Akkor az nem birtokháborítás.

– Kieresztette a tápgyökereit! Tudod, az mit jelent?

– Nem… – Joe értetlenül ráncolta a homlokát. – Ó!

– Úgy bizony. Ó. – Maddie a házuk és a birtok vége között álló melléképületek felé meredt, és ha pillantással ölni lehetne, a betolakodó már ezerszer szörnyű halált halt volna. – Elmegy aludni, aztán a földünkön éri el a kifejlett kort. És tudod, mit mondott, hova fog menni, ha teljesen megnőtt? A Jupiterre!

– A szentségit – nyögte ki Joe, amikor teljes súlyában felfogta a helyzet komolyságát. – Még az előtt el kell intéznünk a dolgot.

– Nem ezt akartam mondani – mondta Maddie, de addigra Joe már az ajtóban járt. Némán nézte, amint átvág az udvaron, majd megcsóválta a fejét. – Miért vagyok ide bezárva? – kérdezte a nő, de a kuktafazék nem válaszolt.

A Külső-Cheswick nevű falucska négy kilométerre volt Armitage Endtől, és az odáig vezető utat túlnyomórészt elhagyatott házak és megrogyott pajták szegélyezték. A mezőket felverte a gyom, a falakat szétfeszítették a fák. A 21. század első fele nem kímélte a brit agrárszektort – ha valaki a népességfogyást is hozzácsapta az összképhez, akkor ezek az évek még barátságtalanabbnak tűnhettek, habár ennek következtében megugrott a szabad ingatlanok száma, és a negyvenes meg ötvenes évek leszakadó rétegei nyugodtan válogathattak a valaha takaros tanyák üresen álló maradványai között. Végül kiválasztották a legjobbat, és önkényesen elfoglalták a lepusztult gazdasági épületeket, elvetették a magokat, gondozták a nyájakat és gyakorolták a barkácstudományukat, míg egy nemzedékkel később arisztokratákhoz méltó udvarház állt magányos elszigeteltségben a pusztuló út mellett, ahol már nem jártak autók. Persze a nemzedéket csak képletesen lehetett érteni, hiszen nem éltek itt gyerekek, akikhez viszonyítani lehetett volna a generációk múlását – ezek a népességkrachot követő évtizedek voltak, és a populáció nagyobb hányadát az előző században jól kereső, gyermektelen párok adták, akik hatalmas többséget alkottak az utódnemző kommunákhoz képest. Joe és Maddie ebben a tekintetben unalmasan közhelyesnek számított. Más szempontból nagyon nem: Maddie rémálmai, alkoholundora és a teljes kivonulása a társadalomból mind a békefenntartók között eltöltött időszak következménye volt. Ami pedig Joe-t illeti, ő egyszerűen szeretett itt lenni. Gyűlölte a városokat, utálta a netet, nem bírta elviselni az újdonság varázsát. Mindent megadott volna a csendes életért.

A Bika és a Csök pub Külső-Cheswick szélén állt, és ez volt az egyetlen kocsma tíz kilométeres körzetben – mindenképpen az egyetlen, ahonnan Joe megfelelő mennyiségű sör után még pont haza tudott tántorogni –, egyúttal teljesen természetes módon a helyi pletykafészkek kedvenc találkozóhelye, nem utolsósorban azért, mert az öreg Brenda nem engedte bevezetni az áramot, a sávszélességet pedig még annál is kevésbé tűrte. (A döntés mögött nem ostoba technofóbia állt: Brenda korábban harci hackerként dolgozott az Európai Véderőnél.)

Joe megállt a pultnál.

– Kaphatok egy korsó keserűt? – kérdezte bizonytalanul. Brenda végigmérte, bólintott, majd tovább pakolt az özönvíz előtti mosogatógépbe. Végül lekapott egy tiszta korsót a polcról, és a sörcsap alá tartotta.

– Hallom, farmgondjaid támadtak – jegyezte meg lezserül, miközben a pumpálós falapátot kezelte.

– Aha. – Joe inkább a korsóra összpontosított. – Ezt meg hol hallottad?

– Ne törődj te azzal. – A nő letette a korsót, hadd ülepedjen egy kicsit a hab. – Ha farmokról van szó, beszélj Arthurral és Patkány Wendyvel. Valamelyik évben nekik is volt egy.

– Megesik. – Joe felkapta a korsót. – Kösz, Brenda. A szokásos?

– Aha. – A nő visszafordult a mosogatógéphez. Joe a távolabbi sarok felé vette az irányt, ahol két hatalmas bőrkanapé állt a begyújtatlan kandalló két oldalán. A karfákat és a hátoldalukat Brenda félig elvadult macskáinak számos nemzedéke karmolta rojtosra.

– Helló, Art. Szia, Patki. Hogysmint?

– Köszi, minden rendben. – Patkány Wendy már bőven betöltötte a hetvenet, de abba az idősebb generációba tartozott, akik bevállalták a p53-as kromoszóma hackjét, és mintha szépen lassan kortalanságig aszalódott volna: rasztafonatai megőszültek, a fültágítók és az orrpiercingek lötyögtek a megereszkedett lyukakban, a bőrét mintha sivatagi szél cserzette volna ki. Artot jóval ifjabb szexpartnernek szedte össze, még jóval azelőtt, hogy a férfit utolérte volna a kor, és mivel ő nem használta ki a hacket, sokkal öregebbnek tűnt a nőnél. Kisbirtokot igazgattak, ahol elsősorban génkezelt csirkéket tenyésztettek, de szép forgalmat bonyolítottak a magas nitráttartalmú műtrágyából, ami időnként véletlenül leesett egy teherautóról és takaros zsákokban távozott másokhoz éjszakánként.

– Úgy hallottam, támadt egy kis problémád.

– Így igaz. – Joe óvatosan belekortyolt a sörébe. – Mmm, ez jó. Nektek gyűlt már meg bajotok farmmal?

– Talán. – Wendy sanda pillantást vetett rá a szeme sarkából. – Milyen jellegű problémáról beszélünk?

– Felbukkant nálam egy farmkollektíva. Azt mondja, a Jupiterre vagy hova akar menni. A rohadék gyökeret eresztett az öreg Jack patakja mellett. De most komolyan… Jupiter?

– Na ja, hát az az egyik célpont. – Art olyan bölcsen bólogatott, mintha bármit is tudna az egészről.

– Ez nem hangzik túl jól. – Wendy a homlokát ráncolta. – Azt nem tudod, nekiállt már fákat növeszteni?

– Fákat? – Joe nemet intett. – Őszintén szólva nem néztem még meg. Egyébként mi faszért művelnek emberek magukkal ilyesmit?

– Ki a szart érdekel? – Wendy széles vigyort villantott rá. – Mondjuk, a magam részéről nem tekintem őket embernek.

– Megpróbált lyukat beszélni a hasunkba.

– Jajám, ezek ilyenek. – Arthur együttérzőn bólogatott. – Olvastam valahol, hogy ők meg minket nem tartanak teljes értékű embernek. Eszközöket használunk, ruhát viselünk és mezőgazdasági gépeket használunk, mi? Beleragadtunk a pre-posztindusztriális életstílusba ahelyett, hogy frissítettük volna a genomunkat, és Isten akarata szerint élnénk a földből?

– Hogy a pitlákba nevezheti magát embernek valami, aminek kilenc lába van és kocsányon lóg a szeme? – fortyant fel Joe, és egyetlen felháborodott húzással felhajtotta a korsó felét.

– Valaha az volt. Sőt talán egy csomó ember volt. – Wendy furcsa, huncut pillantást vetett rá. – Harminc, negyven évvel ezelőtt jártam egy pasival, aki belépett egy lamarcki kládba. Úgy cserélgették a génjeiket, ahogyan te az alsógatyádat. Nagy környezetvédő volt, még akkoriban, amikor a globalizációellenesség javában arról szólt, hogy a nagy multik magasról tojtak ránk a profit miatt. Nagyon súlyosan rácsúszott a génhackelésre és az önfenntartásra. Amikor bezöldült, és nekiállt fotoszintetizálni, kivágtam a picsába.

– Rohadékok – motyogta Joe. Az ilyen zöldek nyírták ki a század elején a nagy mezőgazdasági és ipari létesítményeket, amikor a vidék nagy részét ökológiai szempontból használhatatlanná rohasztott vadonná tették. Már azzal hatalmas károkat okoztak, hogy több millió gazdálkodót tettek munkanélkülivé – az pedig, hogy bezöldült a bőrük, plusz végtagokat növesztettek és a Jupiterre mentek, hogy orbitális pályára álljanak a bolygó körül, csak tovább rontott a helyzeten. És ha a beszámolóknak hinni lehetett, mindeközben még kiválóan szórakoztak is.

– Nektek nem gyűlt meg a bajotok valami farmmal pár éve?

– Dehogynem – felelte Art, és védekező mozdulattal rámarkolt a korsójára.

– De aztán elment – tűnődött Joe hangosan.

– Na ja. – Wendy óvatosan méregette.

– Minden csinnadratta nélkül. – Joe elkapta a nő pillantását. – És semmi sem maradt utána. Hm.

– Metabolizmus – mondta Wendy, aki az arckifejezése alapján közben döntésre jutott. – Erről van itt szó.

– Metaból… – Joe, aki nem volt biogeek, bosszúsan forgatta a szájában az ismeretlen szót. – A totális széthullásom előtt szoftveres arc voltam. Ha már zsargont használsz, magyarázd is el, mit jelent.

– Tűnődtél már azon valaha, hogyan jutnak el azok a farmok a Jupiterre? – firtatta Wendy.

– Hát… – Joe nemet intett. – A felszállás minden fokozatához fákat növesztenek? Rakétafákat? Aztán tor-por-ba mennek, és ha ezt a szomszéd telken csinálják, nagyon rákúrsz, mert amikor azok a fák elindulnak az égbe, durván száz hektár ég hamuvá, nem?

– Nagyon jó! – mondta Wendy átható sóhajjal. Két kézzel az ajkához emelte a korsót, de csak harapdálgatta a peremét, miközben olyan óvatos pillantással pillantott körbe, mintha rendőrspicliktől tartana. – Gyere, menjünk ki egy kicsit levegőzni.

Wendy még megállt a pultnál, és megvárta, amíg Brenda újratölti a korsóját, majd kikísérte Joe-t a pubból. Elsétáltak Spiffy Burke mellett, aki térdig érő gumicsizmájában meg Barbour kabátjában maga volt a testet öltött atavizmus, és éppen a legújabb nőjét fűzte, aztán kiléptek az épület mögötti egykori parkolóba, ami mára hulladéklerakóvá pusztult. Sötét volt, az eget nem piszkolta be fényszennyezés: a Tejút kristálytisztán ragyogott a fejük felett, és világosan látszott a Jupiter körüli borsónyi vöröses folt, az orbitálisok felhője, amely az utóbbi néhány évben kezdte elfedni a hatalmas bolygót.

– Van poloskád? – kérdezte Wendy.

– Nincs. Miért?

A nő előhúzott egy öklömnyi dobozkát, és megnyomott egy gombot az oldalán. Megvárta, amíg zölden felvillant rajta egy lámpácska, és bólintott.

– Rohadék rendőrségi lehallgatók.

– Ez nem egy…

– Ne kérdezz, és akkor nem kell hazudnom – mondta Wendy vigyorogva.

– Aha. – Joe mély levegőt vett. Azt eddig is sejtette, hogy Wendynek akadhatott pár neccesebb kapcsolata, és ez a kütyü – a hordozható, helyi jelzavaró – ezt ékesen be is bizonyította: két-három méteren belül minden rendőrségi lehallgatókészüléket megvakított és megsüketített, ezért nem is továbbíthatták a beszélgetésüket a kulcsszavakat kurkászó félértelmes rendőrségi botoknak, amelyek még az előtt megpróbálták megakadályozni a bűncselekményeket, hogy azok bekövetkezhettek volna. A rendszer az internetes korszak egyik fennmaradt öröksége volt, amikor a túlbuzgó törvénykezők merő véletlenségből megsemmisítették a szabad véleménynyilvánítás jogát közterületen, ugyanis kötelezővé tették a hálózati terminálok közelében elhangzó beszélgetések kulcsszavas monitorozását – mit sem sejtve arról, hogy néhány évtizeden belül a „hálózati terminálok” bolhányi méretű, öngyártó robotok lesznek, és úgy terjednek majd, mint a házipor. (Az internet nem sokkal ezután omlott össze a szintén önszaporító, vírusként terjedő becsületsértési perek súlya alatt, viszont az általános megfigyelőrendszer megmaradt.) – Oké. Mesélj nekem erről a metál… meta…

– Metabolizmus. – Wendy elindult a pub mögötti rét irányába. – És rakétafák. Az egész koncepció a tudományos-fantasztikus irodalomból indult, tudtad? Egy Niven nevű faszitól, de mindegy is. Szóval fogsz egy fenyőfát, és meghackeled. A belsejében futó xilémcsatornák átlagos esetben elfásulnak és elpusztulnak. A rakétafák ennél kicsit jobbak, mert mielőtt a sejtek elhalnak, még nitrátot engednek a sejtfal cellulózába. Cseszettül sok meghackelt enzim kellhet hozzá, mi? Meg rengeteg energia, sokkal több, mint amit egy fa átlagos esetben el tud pazarolni. Szóval, mire a fa elpusztul, nagyjából kilencven százalékban nitrocellulózból áll, plusz a beépített merevítőanyagokból, terelőlapokból meg mikrostruktúrákból. Nem egyben robban be az egész, nehogy azt hidd, hanem sejtről sejtre, és néhány xilémcsatorna, nos, izé… szóval a farm egyedileg hackelt gombahifákat növeszt, az emberi axonokból csórt depolarizáló membránnal, ami beindítja a reakciót. Nagyjából annyira hatékony, mint a régi Ariane vagy Atlas rakéták. Nem különösebben, de a célnak megfelel.

– Aha – mondta Joe pislogva. – Ezt értenem kellett volna?

– Ne már, Joe! – Wendy neheztelően csóválta a fejét. – Gondolod, hogy feleslegesen osztom itt az észt?

– Oké. – Joe komoly arccal bólintott. – Mit tudok tenni?

– Hát… – Wendy megtorpant, és felnézett az égre. Fent a magasban halovány fénysávot alkottak a parányi sziporkázó pöttyök: egy mélyzöld karaván éppen pályamódosító manőverbe kezdett – az önfenntartó, poszthumán, űrre adaptálódott lamarcki gyarmatosítók most indultak el a Jupiterig vezető, lassú útjukra.

– Nos? – Joe érdeklődve várt.

– Valójában azt akarod tudni, honnan származik az a sok trágya – felelte Wendy kitérően.

– Trágya. – Joe elsőre egyáltalán nem értette a dolgot.

– A nitrátok.

Joe lepillantott a nőre, aki visszavigyorgott rá. Tökéletes, szám szerint ötödik fogsora ijesztő fényben ragyogott a blokkoló zöldes derengésében.

– Érted te jól – tette hozzá, és kikapcsolta a jelzavarót.

Amikor Joe éjfél után végül hazatámolygott, feltűnt neki, hogy Bob kutyaházából vékony füstcsík szivárog. Megtorpant a konyhaajtó előtt, és aggodalmasan a levegőbe szimatolt, de aztán megnyugodott. Elengedte a kilincset, átballagott a kutyaházhoz, és leült odakint. Bob kifejezetten kényes volt a vackára – még a saját gazdái sem mehettek be hozzá hívatlanul. Így aztán Joe türelmesen várt.

A következő pillanatban kérdő köhintés hallatszott bentről, majd felbukkant a nyílásban egy sötét, hegyes pofa. Az orrlyukából áradó füst miatt különösen rókaszerű sárkányra emlékeztetett.

– Rrrrr?

– Én vagyok az.

– Arrrrg. – Fémes kattanás hallatszott. – Füst, jó füst, vicces, köhögés, móka, csikiz, vauurr?

– Aha, miért is ne?

A pofa visszahúzódott a házba, majd amikor ismét előbukkant, agyarai között egy csutorában végződő gumicsövet szorított. Joe hálásan elvette és megtörölgette a csutorát, a kutyaháznak dőlt, és nagyot szívott a csőből. Nagyon ütős fű volt – pár másodperc múlva elhallgatott a fejében duruzsoló aggodalmas párbeszéd.

– A mindenit, ez jóféle cucc.

– Grr, mörrr, jaja.

Joe lassan kezdett megnyugodni. Maddie már biztosan odafent van, és békésen hortyog a rozoga ágyukban: talán éppen őt várja. De az ember néha csak egyedül akar maradni a kutyájával és egy jó jointtal, és dumálni egy jót, mint férfi és eb. Maddie ezt megértette, és nem is nyaggatta miatta. De akkor is…

– Az a farm még mindig a tó körül szarakodik?

– Grarr, üvöltés, szar, fos, aha! Birkakúró!

– Ha a bárányok közelébe merészkedett…

– Neeem. Mocsadék.

– Akkor mizu?

– Grrr, Maddie, duma, tanya. Birkabaszó.

– Maddie beszélt a farmmal?

– Grörr, igen.

– Ó, a szentségit. Emlékszel, Maddie mikor készített utoljára biztonsági másolatot magáról?

A kutya áttetsző, kék füstöt köhögött fel.

– Tartály, tele, tehén, mú, húsklón!

– Igen, szerintem is. Nem árthat, ha holnap kipucolom. Biztos, ami biztos.

– Jjjjarrmm. – Joe éppen azon tűnődött, ez vajon egyetértés akart-e lenni, vagy csak átlagos kutyaböffentés, amikor karcsú mancs csapott ki a kutyaházból, és visszarántotta a vízipipa csövét. A szörcsögéstől és a kiáramló illatos füsttől Joe-nak kicsit felfordult a gyomra, ezért inkább bement a házba.

A másnapi reggeli közben Maddie a szokásosnál is hallgatagabb volt. Már-már merengőnek tűnt.

– Bob említette, hogy beszéltél azzal a farmmal – jegyezte meg Joe a rántotta mellett.

– Bob… – Maddie arcáról semmit sem lehetett leolvasni. – Átkozott kutya. – Felemelte a tűzhely pirítóssütő részének fémfedőjét, és megnézte az alatta barnuló kenyérszeleteket. – Túl sokat fecseg.

– Beszéltél vele?

– Aha. – Maddie megforgatta a kenyeret, és visszacsukta a fedőt.

– Mondott valamit?

– Ez egy farm. – A nő kinézett az ablakon. – Annak semmi gondja az egész rohadt világon, legfeljebb az, ha lekési az indítási ablakot a Jupiterre.

– Annak.

– Neki. Nekik. – Maddie nehézkesen lerogyott a másik székre. – Ez egy kollektíva. Valaha hat ember volt. Öreg, fiatalok, mindegy is, egyszer csak úgy döntöttek, elmennek a Jupiterre. Az egyik elmesélte, mi történt. Hogyan élt Bradfordban mint könyvelő, és hogyan kapott idegösszeomlást. Ki akart szállni. Önfenntartásra vágyott. – Maddie arca egy pillanatra teljesen érzelemmentessé vált. – Úgy érezte, csak öregszik, de nagyobb nem lesz, ha érted.

– És ehhez képest hol fejlődés, ha bioborggá változik? – mordult fel Joe, és a villájára szúrta az utolsó falat rántottát.

– Továbbra is különálló egyének, a testet meg amúgy is mindenki túlértékeli. Gondold végig az előnyöket: nem öregszel, eljutsz egzotikus helyekre, ahol bármit túlélsz, sohasem vagy egyedül, nem ejt csapdába a… – Maddie elhallgatott és a levegőbe szimatolt. – Ég az a rohadt pirítós!

A forró fémfedő alól füst szivárgott. Maddie kirántotta a pirítóssütő rácsot, és belevágta a mosogatóba. Előbb megvárta, amíg a puhára ázott, megfeketedett morzsák megjelentek a víz tetején, és csak utána szedte ki az egészet. Szétnyitotta, és friss kenyeret helyezett rá.

– A rohadt életbe – jegyezte meg.

– Úgy érzed, csapdába estél? – kérdezte Joe. Megint? – gondolta magában.

Maddie kitérő morrantást hallatott.

– Nem a te hibád, szívem. Ilyen az élet.

– Az élet. – Joe a levegőbe szimatolt, majd hatalmasat tüsszentett a fanyar, csiklandós füsttől. – Az élet!

– Egyre jobban zárul be a látóhatár – mondta a nő halkan. – Új látóhatárokra van szükség.

– Hát, a meló viszont nem várhat, nem igaz? Ki kellene tisztogatnom a téli istállókat – mondta Joe. Bizonytalanul Maddie-re vigyorgott, majd sarkon fordult. – Ma jön egy rakomány trágya.

Amíg Joe megfejte a csordát, megetette a birkákat, kiganyézta a téli istállót, és suttyomban egy elektromágneses impulzusfegyverrel a szilícium-túlvilágra küldött minden rendőrségi botot a farmon, eltelt néhány nap, mire sikerült összerakni a kis játékszerét az otthoni fabrikátoron. A masina megkergült szövőgépként kattogott és zakatolt, de összeállította a megrendelt eszközöket – egy módosított permetezőt dupla falú tartályokkal és tömlőkkel, egy légpuskát, hozzá egy tubokurarinnal és etorfinnal töltött tűt, meg egy külön oxigénpalackra köthető légzőmaszkot.

Maddie nem sok vizet zavart. Néha felbukkant a vezérlőben, de napközben általában nyomát sem lehetett látni. Általában sötétedés után került elő, és halálosan kimerülten bekúszott az ágyába. Úgy tűnt, legalább rémálmai nincsenek, ami jó jel volt: Joe megtartotta magának a kérdéseit.

Még további öt napba tellett, mire a birtok elektromos hálózata elegendő áramot tudott elraktározni ahhoz, hogy elkezdje feltölteni a megfelelő anyaggal Joe gyilkos fegyvereit. Joe erre az időszakra az egész házat lekapcsolta a rendszerről, és tette mindezt a legkönnyebben letagadható, mégis a lehető legegyszerűbben megmagyarázható módon: a körülmények rettenetes összjátéka úgy hozta, hogy egyszerre okozott gondot egy mókusnak köszönhető kábelkár meg az ásógép rosszul szigetelt váltóáramú generátora, ami ki is nyírta a vezeték nélküli kommunikációt. Félig-meddig arra számított, hogy Maddie majd panaszkodni fog, de a nő egy szót sem szólt: egyszerűen csak még több időt töltött Külső-Cheswickben, Gruntlingthorpe Alsón, vagy bárhol is bújt el mostanság.

Végül megtelt a tartály, így hát Joe felkötötte a gatyáját, felöltötte a páncélját, felmarkolta a fegyvereit, és elindult, hogy megküzdjön a tónál élő sárkánnyal.

A tavacska körüli erdőt valaha fakerítéssel vették körbe. Csodálatos kis liget volt, sok lombhullató fával, szillel, tölggyel és bükkel a domboldalban. A törzsek tövében kisebb bokrok nőttek, mint megannyi zöld szoknya, és a szinte teljesen mozdulatlan vízig húzódtak a mélyben. A tavat az esős hónapokban egy kisebb csermely táplálta, közvetlenül egy nagy fűzfa alól: valaha gyerekek játszottak itt felfedezősdit, mintha nem is a szüleik megfigyelőkameráinak jóindulatú tekintete követte volna minden lépésüket.

Ez azonban régen történt. Ez az erdő valóban elvadult. Nem jöttek se gyerekek, se piknikező városiak, se autók. A nyári aszály idején borzok, vad nutriák és aprócska, rémült törpekenguruk járták a tikkadt angol tájat. A leapadt víz helyett repedezett sárszőnyeg maradt, meg rengeteg eldobált konzervdoboz és eredeti, prekambrium kori bevásárlókocsi, amelyekben már régen elromlott a GPS-alapú nyomkövető. Egy fejlettebb technológiájú kor csontjai meredtek elő a fosszilis sárfürdőből. A legfeljebb pocsolyának nevezhető tavacska körül pedig ott nőttek a rakétafák.

Joe bekapcsolta az adászavaróját, és beballagott a lándzsa alakú, tűlevelű fák közé. Maguk a tűlevelek mattfeketék voltak, és fraktálszerűen váltak szét, hogy minél hatékonyabban felszívhassák az összes fényt: körülöttük sűrű hálóként fedte a talajt a gyökerek hálózata és valami pihés, fekete, fűszerű növény. Joe lélegzetvétele zihálva verődött vissza a fülébe, ráadásul vadul izzadt légmentesen záródó ruhájában, de szaporán dolgozott: a tartályból színtelen, füstölgő folyadékot permetezett minden egyes ballisztikus fatörzs tövébe. A folyadék azonnal sisteregve elpárolgott, és mintha kihipózta volna a fát ott, ahol érintkezett vele. Joe gondosan ügyelt rá, nehogy saját magát is lelocsolja: határozottan rosszul lett a folyadéktól. Akárcsak a fák, de nagyjából a folyékony nitrogén volt az egyetlen, ami garantáltan megölte mindet, de közben nem gyújtotta be őket. Végtére is mindegyik törzs belseje gyakorlatilag lőgyapot volt, ami rendkívül gyúlékony, és azonnal belobban, ha váratlanul éles tárgy csapódik neki vagy éppen csak megérinti egy láncfűrész. A célba vett fa fenyegetően nyikorgott, és úgy tűnt, mindjárt kidől a talajból, de Joe ügyesen megkerülte, és lepermetezte a maradék gyökereket is. Bele is ütközött a zaklatott farmba.

– A földi gyönyörök szent kertje! A fantasztikus jövőm erdeje! A szemem fénye, a fák, a fák! – A farm hátáról a levegőbe emelkedtek a szemkocsányok és a válla felett pislogtak le rá iszonyodva, miközben hat vagy hét lábra ágaskodott és a levegőbe csapkodott Joe előtt. – Csemetegyilkos! Megerőszakolod Földanyát! Nyulakat fojtogató, élve boncoló rohadék!

– Vissza! – figyelmeztette Joe. A földre dobta a kriogenikus permetezőt, és tapogatózva a légpuskáért nyúlt.

A farm földrengető dobbanással a férfi előtt termett, és mindkét oldalról megbámulta kinyújtott szemcsápjaival. Pislogott. Hosszú, fekete szempillák libbentek a haragoskék íriszek előtt.

– Hogy merészelted? – követelőzött a farm. – Az értékes csemetéim!

– Kussoljál már! – mordult rá Joe, és a vállához emelte a puskát. – Tényleg azt hiszed, hagyom, hogy felégesd a birtokomat, amikor kilőnek a rakéták? Takarodjál a picsába! – tette hozzá, amikor a farm hátáról előkúszott egy csáp.

– A termés! – nyöszörgött halkan a farm. – A száműzetésem! Újabb hat év a nap körül, én meg közben leláncolva szenvedek ebben a nyomorúságos gravitációs kútban! Hat év, mire újra megnyílik az indítási ablak! Nem kap agyat a kisjézus! Defenesztráló! Olyan boldogan élhettünk volna, de csak elkúrtad! Ki vett rá erre? A patkányasszonyság? – A farm lassan összeszedte magát. A lábcsoportja felett sarjadó izmok vonaglani kezdtek a bőrszerű fedőhám alatt.

Ezért aztán Joe lelőtte.

A tubokurarin izomlazító: megbénítja a vázizmokat, amelyeket az emberi idegrendszer tudatosan irányít. Az etorfin őrülten erős ópiumszármazék – ezerkétszázszor erősebb, mint a heroin. Megfelelő időmennyiség alatt a farm alkalmazkodásra teremtett idegen metabolizmusa és a tudatosan irányított proteomjai képesek lettek volna ellenanyagot termelni az etorfin ellen, de Joe akkora mennyiséggel töltötte fel a lövedéket, ami egy kékbálnát is kiütött volna. Egyáltalán nem akart elegendő időt biztosítani senkinek. A farm megrándult, és térdre rogyott. Joe közelebb lépett hozzá, és felemelte a kábítófecskendőt.

– Miért? – kérdezte a farm olyan szomorúan, hogy Joe szinte megbánta, amiért meghúzta a ravaszt. – Elmehettünk volna együtt!

– Együtt? – kérdezte Joe. A szemkocsányok már ernyedten lógtak, a hatalmas tüdők erőlködve ziháltak, miközben a farm próbálta megfogalmazni a választ.

– Meg akartalak kérdezni – mondta, és a lábai fele összecsuklott alatta. A dobbanás kis méretű földrengésre emlékeztetett. – Ó, Joe, bárcsak…

– Joe? Maddie? – kiáltott fel Joe, és érzéketlenné vált ujjai közül kicsúszott a kábítófegyver.

A farm elülső részén száj formálódott, az ismerősnek tűnő ajkak kásás hangon próbáltak mondani valamit a Jupiterről és az ígéretekről. Joe iszonyodva elhátrált. Az első halott rakétafánál elhajította a nitrogéntartályt, majd megfoghatatlan késztetéstől vezérelve sarkon fordult és futásnak eredt, vissza a ház felé. A verejtéktől – vagy a könnyektől – alig látott. Azonban túlságosan lassúnak bizonyult, és amikor visszaért, majd kattogó, zúgó gyógyszeradagolójával térdre rogyott a farm mellett, az már nem élt.

– A szentségit! – mondta Joe, és fejét csóválva feltápászkodott. – A szentségit! – Beüzemelte a rádiót. – Bob! Jelentkezz! Bob!

– Raauurr?

– Anya megint ideg-összeroppanást kapott. Tiszta a tartály, ahogyan kértem?

– Aham!

– Oké. A biztonsági másolatok az irodai páncélszekrényben vannak. Kapcsold be a tartályt anyának, és indítsd be a traktort, hogy kipucolhassam itt lent ezt a kuplerájt!

Azon az őszön természetellenesen dúsan és zölden nőtt a gaz Armitage End északi legelőjén.

Juhász Viktor fordítása

IAN MCDONALD

KICSI ISTENNŐ

Az angol Ian McDonald nagyratörő, merész, és mindig magas színvonalon dolgozó író. Első novellája 1982-ben jelent meg, azóta nagyjából rendszeresen publikál az Interzone-ban, az Asimov’s Science Fictionben és más lapokban. 1989-ben elnyerte a Locus Legjobb első regény díját a Desolation Road című könyvével. 1992-ben megkapta a Philip K. Dick-díjat King of Morning, Queen of Day című regényéért. További írásai: Out of Blue Six, Hearts, Hands and Voices, Terminal Cafe, Sacrifice of Fools, Evolution’s Shore, Kirinya, Ares Express, Brazil (Brasyl) és A dervisház (The Dervish House), valamint három novelláskötet, az Empire Dreams, a Speaking in Tongues és a Cyberabad Days. River of Gods című regénye a Hugo- és az Arthur C. Clarke-díj jelöltjei közé is bekerült 2005-ben, és az ebben a világban játszódó novellája, a „Kicsi istennő” (The Little Goddess) bekerült a Hugo- és a Nebula-díj utolsó körébe. 2007-ben „A dzsinn felesége” (The Djinn’s Wife) című kisregénye elnyerte a Hugót, a „Tendeléo története” (Tendeléo’s Story) elnyerte a Theodore Sturgeon-díjat, és 2011-ben A dervisház megkapta a John W. Campbell-emlékdíjat. Legutóbbi regényei egy ifjúsági trilógia, a Síkvándor (Planesrunner), és két folytatása, a Be My Enemy és az Empress of the Sun, valamint egy nagy áttekintő gyűjtemény, a Best of Ian McDonald. Az 1960-ban az angliai Manchesterben született McDonald élete java részét Észak-Írországban töltötte, manapság Belfastban él és dolgozik.

A most következő zseniális történetben a szédítően bonyolult, kulturálisan sokszínű jövőbeli Indiába kalauzolja az olvasót, ahol a legcsúcsabb csúcstechnológia és a legősibb ősi életmód, a hihetetlen gazdagság és a teljes szegénység létezik egymás mellett. A lenyűgöző történet arról szól, milyen érzés istenné válni… aztán megkeresni az ember helyét az isteni lét túloldalának közönyös világában.

Emlékszem az éjszakára, amikor istennő lettem.

A férfiak napnyugtakor jöttek értem a szállodába. Szédelegtem az éhségtől, mivel a gyermekértékelők azt mondták, a próba napján nem szabad ennem. Hajnal óta ébren voltam, fárasztó volt a mosdás, öltözködés meg a sminkelés. A szüleim a bidében mosták meg a lábamat: előtte még soha nem láttunk ilyesmit, és ez tűnt a természetes felhasználásának. Soha egyikünk sem volt még szállodában. Nagyszerűnek és lenyűgözőnek találtuk, bár most már látom, hogy egy olcsó turista-szállodalánc egyik tagja volt csupán. Emlékszem a ghiben sülő hagyma szagára, ahogy lejöttem a lifttel. A világ legjobb ételének tűnt.

Tudtam, hogy a férfiak minden bizonnyal papok, de nem tudom felidézni, viseltek-e megfelelő ruhát. Édesanyám az előtérben sírdogált, édesapám összeszorította a száját és tágra nyitotta a szemét, úgy, ahogy a felnőttek szokták, amikor sírni akarnak, de nem engedhetik meg, hogy meglássák a könnyeiket. Volt még két másik lány is a szállóban a próba miatt. Nem ismertem őket: más olyan falvakból jöttek, ahol a dévik élhettek. A szüleik szégyenérzet nélkül sírtak. Nem értettem a dolgot, hiszen tudhatták, hogy talán istennő lesz a lányukból.

Az utcákon riksák és gyalogosok integettek és hurráztak nekünk, akik vörös köpenyt viseltünk, és a homlokunkon ott volt a harmadik szem. A dévik, a dévik, odanézzetek! Sok-sok szerencsét! A többi lány szorosan kapaszkodott a férfiak kezébe. Én fölemeltem a szoknyámat, és beléptem a sötétített ablakú autóba.

A Hanumándhokába vittek. Rendőrök és gépek tartották távol az embereket a Durbar tértől. Emlékszem, sokáig bámultam az acélcsirke lábú, kezükben pőre pengéket tartó masinákat. A király harci gépei. Aztán megláttam a templomot és a nagy tetőket, ahogy egyre föl-föl és még följebb nyúltak a vörös naplementébe, és egy pillanatig úgy gondoltam, a fölfelé fordított csurgók véreznek.

Hosszú, homályos és fojtogatóan meleg volt a szoba. A gyenge esti fény poros pászmákban tűzött át a faragott deszkák repedésein és résein, olyan élesen, hogy szinte már égetett. Kintről beszüremlett a forgalom és a hemzsegő turisták zaja. A falak egyszerre tűntek vékonynak és kilométeres vastagságúnak: mintha a Durbar tér egy egészen másik világhoz tartozott volna. Rezes fémszaga volt a helyiségnek: akkor nem ismertem meg, de ma már tudom, hogy ez a véré. Átitatta még egy másik szag is, a porként vastagon felhalmozódott időé. A két nő egyike – ők lesznek az őrök, ha átmegyek a próbán – azt mondta, a templom ötszáz éves. Alacsony, kövérkés nő volt, mintha mindig mosolygott volna, de ha alaposabban szemügyre vettem az az arcát, látszott, hogy nem. Piros párnákra ültetett le minket a földre, mialatt a férfiak behozták a többi lányt. Volt, aki máris sírt. Amikor tízen lettünk, a két nő kiment, és bezárult az ajtó. Sokáig üldögéltünk a hosszú helyiség melegében. Néhány lány fészkelődött és csacsogott, én azonban minden figyelmemet a fali véseteknek szenteltem, és nemsokára bele is vesztem. Mindig is egyszerűnek találtam beleveszni valamibe: Sákjában órákra eltűnhettem a hegyen keresztül haladó felhők mozgásában, a messze lent húzódó szürke folyó fodrozódásában, az imazászló lobogásában. A szüleim a veleszületett isteniség jelét látták ebben, egyikét annak a harminckettőnek, ami megjelöli azokat a lányokat, akikben ott lakozhat az istennő.

Az egyre fogyó fényben Dzsajaprakas Malla történetét olvastam, aki a Taledzsu Baváni dévivel kockázott. A dévi vörös kígyó képében kereste meg, és azzal az esküvel távozott, hogy dölyfösségük büntetéseképpen csakis alacsony kasztba tartozó szűz lány képében tér vissza Katmandu királyaihoz. A sötétben nem tudtam elolvasni a végét, de nem is kellett. Én voltam a végén, vagy a dévik istenházában tartózkodó kilenc másik lány közül valaki.

Aztán nagy lendülettel kinyílt az ajtó, petárdák durrantak és vörös démonok ugrottak a terembe a zörgésen, a füstön keresztül. Mögöttük bíborba öltözött férfiak ütögettek össze serpenyőket, harangoztak és csörgőket ráztak. Két lány azonnal sírni kezdett, mire jött a két nő, és elvitte őket. Én viszont tudtam, hogy ezek csak butáskodó emberek – álarcban. Még csak meg sem közelítették a démonokat. Láttam már démonokat, az esőfelhők után, amikor a fény alacsonyan esik a völgybe, és az összes hegy egyszerre ugrik föl. Kilométeres hosszúságú kődémonokat. Hallottam a hangjukat, és a leheletük nem hagymaszagú. A butáskodó férfiak odatáncoltak hozzám, rázták vörös sörényüket és vörös nyelvüket, de láttam a szemüket a kifestett nyílások mögött, és tartottak tőlem.

Aztán újabb petárdák robbanása kíséretében megint kicsapódott az ajtó, és újabb férfiak jöttek be a füstön át. Vörös lepellel letakart kosarakat hoztak. Letették elénk, és lerántották a lepleket. Bivalyfejek voltak bennük, annyira frissen levágott fejek, hogy a vér még mindig csillogott, és élénk volt a színe: fennakadt szemek, még meleg, kilógó nyelvek, még nedves orrok. És legyek: ott nyüzsögtek a levágott nyak körül. Egy férfi felém, a párnám felé tolta az egyik kosarat, mintha az szent étellel teli tányér lenne. Odakinn erősödött a dobolás és a csörömpölés, annyira hangosan, annyira fémesen szólt, hogy belesajdult a fülem. A Sákja falumból való lány jajveszékelni kezdett – a sírás pedig átterjedt egy másikra, aztán még egyre, végül egy negyedikre. A másik nő, az idős, megnyúlt arcú, akinek olyan volt a bőre, akár egy régi erszény, bejött kivinni őket, közben gondosan fölemelte a szoknyáját, nehogy véres legyen. A táncosok lángnyelvekként forogtak körbe, a térdelő férfi kiemelte a kosárból a bivalyfejet. Az arcomba tolta, szemmagasságba, de énnekem csak az járt a fejemben, hogy biztos nagyon nehéz: az izmai úgy húzódtak a bőre alatt, akár az indák, a karja remegett. A legyek fekete ékköveknek tűntek. Aztán kintről taps hallatszott, mire a férfiak letették a fejeket, letakarták a leplekkel, és kimentek, körülöttük ott pörögtek-forogtak a buta démonférfiak. Már csak egy lány maradt a párnán rajtam kívül. Nem ismertem – egy vadzsrjána családból származott, Nivárból, a völgy alsó szakaszáról. Sokáig ültünk ott, beszélni szerettünk volna, de nem tudtuk, vajon ez is a próba része-e. Aztán harmadszor is nyílt az ajtó, és két férfi egy fehér kecskét vezetett be a dévik termébe. Egyenesen közém és a nivári lány közé terelték. Láttam, ahogy forog barázdás, ártó szeme. Az egyik férfi fogta a pányváját, a másik egy bőrtokból előhúzott egy nagy, ünnepi kukrit. Megáldotta, és egyetlen gyors, erőteljes csapással leszelte a kecske fejét a testéről.

Kis híján fölnevettem, annyira viccesen nézett ki a kecske, ahogy a teste nem tudta, hol van a feje, a fej pedig keresgélte a testet, aztán a test rádöbbent, hogy nincs feje, és egy rúgás közepette összeesett, és hogy miért sikoltott a nivári lány, hát nem látja, mennyire vicces, vagy talán azért sikoltozik, mert én megláttam a tréfát az egészben, és most féltékeny? Akármi is volt az oka, a mosolygós és a viharvert nő bejöttek, és nagyon szelíden elvezették, aztán a két férfi térdre ereszkedett az egyre terjedő vértócsában, és megcsókolták a deszkapadlót. Kivitték a jószág két felét. Szerettem volna, ha ezt nem teszik – jólesett volna, ha van még mellettem valaki a nagy, fából készült helyiségben. Csakhogy egyedül voltam a forróságban, a sötétben, és a forgalom zaján túl meghallottam, ahogy Katmandu öblös harangjai lengeni és bongani kezdenek. Aztán az ajtó még egyszer, utoljára feltárult, és ott állt a két nő az éjszakában.

– Miért hagytatok egyedül? – kiáltottam föl. – Mit csináltam rosszul?

– Hogyan tehetnél bármit is rosszul, istennő? – kérdezte az idős, ráncos asszony, aki a társával együtt az anyám és az apám, a nevelőm és a nővérem lesz. – Most gyere velünk, de gyorsan. A király már vár.

Mosolygós kumárima és Magas kumárima (mostantól így kell gondolnom rájuk) megfogták a két kezemet, és csúszkálás közepette kivezettek a fölénk magasodó nagy Hanumán-templomból. Láttam, hogy fehér selyemből utat fektettek le a templom lábától a közelben álló, fából készült palotáig. Az embereket időközben visszaengedték a térre, most kétoldalt tülekedtek a felvonulási útvonal mellett, csak a rendőrség és a király robotjai tartották vissza őket. A gépek égő fáklyákat fogtak a markukban, gyilkos pengéiken tűz fénye csillant. Nagy csönd ült a sötét térre.

– Az otthonod, istennő – hajolt oda Mosolygós kumárima, hogy a fülembe suttoghasson. – Menj végig a selymen, dévi! Ne térj le róla! Fogom a kezedet, biztonságban vagy.

Így sétáltam a két kumárima között, és közben azt a popdalt dúdoltam, amit a szállóban, a rádióban hallottam. Amikor hátranéztem, láttam, hogy véres lábnyomokat hagytam magam után.

Nincs kasztod, nincs falud, nincs otthonod. Ez a palota az otthonod, és ugyan ki akarhatna másikat? Úgy rendeztük be, hogy szerethesd, mert egy évben csak hatszor hagyod el. Amire csak szükséged van, minden itt van, ezek között a falak között.

Nincs anyád és nincs apád. Egy istennőnek nincsenek szülei. Nincsenek testvéreid. A bátyád a király, a nővéred a királyság. A papok, akik a szolgálatodra vannak, semmik. Mi, a kumárimáid, még a semminél is kevesebbek vagyunk: por, piszok, eszközök. Bármit mondhatsz, engedelmeskednünk kell.

Ahogy mondtuk, évente csak hatszor hagyod el a palotát. Gyaloghintón visznek majd. Ó, az csoda szép, faragott deszkákból és selyemből van. Ennek a palotának a falain kívül nem érinted a földet. Abban a pillanatban, hogy a földet érinted, megszűnsz isteninek lenni.

Vöröset viselsz majd, a hajad kontyban, kezeden, lábadon ki van festve a köröm. Homlokodon Siva vörös tilakját viseled majd. Segédkezünk majd a felkészülésben, amíg egészen természetessé nem válik.

Csakis a palotád falai között beszélsz majd, akkor is csak keveset. A csönd illik a kumárihoz. Nem mosolyogsz, nem mutatsz semmilyen érzelmet.

Nem vérzel. Se egy karcolás, se egy vakarás. A hatalom a vérben van, és amikor a vér távozik, távozik a dévi is. Az első vérzésed napján, még ha az csak egy csepp is, szólunk a papnak, ő pedig tájékoztatja a királyt, hogy az istennő távozott. Akkortól fogva nem vagy többé isteni lény, elhagyod ezt a palotát, és visszatérsz a családodhoz. Nem fogsz vérezni.

Nincs neved. Te vagy Taledzsu, kumári vagy. Te vagy az istennő.

Ezeket az utasításokat suttogta el nekem a két kumárimám, ahogy a térdeplő papok között a gyémántos, smaragdos és gyöngyös, tollas koronát viselő király elé sétáltunk. A király „namaszte”-t mondott, és egymás mellett ültünk az oroszlántrónusokon, a hosszú terem pedig lüktetett a Durbar tér harangjainak és dobjainak ütemére. Emlékszem, azt gondoltam, egy királynak meg kell hajolnia előttem, de még egy istennőre is vonatkoznak bizonyos szabályok.

Mosolygós kumárima és Magas kumárima. Először Magas kumárimát véstem az emlékezetembe, mert úgy helyes, ha elsőbbséget adunk a kornak. Majdnem olyan magas volt, mint egy nyugati, és olyan vékony, akár egy bot éhínség idején. Először tartottam tőle. Aztán meghallottam a hangját, és onnantól fogva soha többé nem tudtam félni tőle: olyan kedves hangja volt, akár egy énekesmadárnak. Amikor beszélt, úgy éreztem, most már mindent tudok. Magas kumárima egy kis lakásban élt a Durbar tér sarkán lévő turistabolt fölött. Az ablakból rálátott az én Kumári Gháromra a dhokák lépcsős tornyai között. A férje tüdőrákban halt meg, amit a légszennyezés és az olcsó indiai cigaretták okoztak. Két nagy fia felnőtt már, és meg is házasodott, saját gyerekeik voltak, akik idősebbek voltak nálam. Addigra már öt kumári dévit nevelt föl előttem.

Most eszembe jut Mosolygós kumárima. Alacsony volt és kerekded, és légzési problémái voltak, amire kék és barna inhalátorokat használt. Amikor a Durbar tér aranylott a szmogtól, mindig hallottam kígyószisszenésüket. Az új városnegyedek egyikében élt, amelyek a nyugati hegyeken épültek: még úgy is sokat kellett utaznia, hogy királyi autó állt a szolgálatára. Négy gyereke volt: tizenkettő, tíz-, kilenc- és hétévesek. Mindig jókedvű volt, és úgy bánt velem, mintha én lennék az ötödik, a kicsi kedvenc, de még akkor is úgy éreztem, hogy a démontáncosokhoz hasonlóan ő is fél tőlem. Persze, egyetlen nő sem reménykedhetett annál nagyobb megtiszteltetésben, hogy – úgymond – ő legyen az istennő anyja, habár ha az ember hallja, amit a lakótömbjében élő szomszédai mondanak („bezárkózni abba a borzasztó, fából ácsolt dobozba, meg az a sok vér, középkori, nagyon középkori”), de nem értették meg a dolgot. Valakinek gondoskodnia kellett a király biztonságáról, azokkal szemben, akik egy újabb Indiát, vagy – ami még rosszabb – Kínát akartak csinálni belőlünk. Valakinek életben kellett tartania a mennyei királyság hagyományait. Már hamar megértettem, hogy ez a különbség kettejük között: Mosolygós kumárima kötelességből, Magas kumárima szeretetből volt az anyám.

A valódi nevüket soha nem tudtam meg. A ritmusuk, a beosztásuk a hold fázisaiként váltakozva kelt és nyugodott éjjel és nappal. Mosolygós kumárima egy alkalommal úgy talált rám, hogy egy ritka éjjelen, amikor az ég tiszta és egészséges volt, épp a kövér holdat figyeltem a dzsáli rácsán át, és rám kiáltott:

„Ne bámuld, még előhívja belőled a vért, kicsi dévi, és többé nem leszel az.”

Kumári Ghárom deszkafalai és vaskemény szabályai közepette összefolytak, megkülönböztethetetlenné váltak az évek. Azt hiszem, amikor Taledzsu dévi lettem, ötéves voltam. Talán 2034-et írtunk akkor. Azért akadnak emlékek, amelyek úgy törnek föl a felszínre, akár a virágok a hó alól.

Monszuneső a meredek tetőkön, a víz zuhog lefelé és bugyog a csatornákban, meg az a zsalu, amelyik minden évben meglazult és csapkodta a szél. Akkor még voltak monszunok – mennydörgésdémonok a város körüli hegyekben, a villámok meg-megvilágítják egy pillanatra a szobámat. Magas kumárima bejött megnézni, nem kell-e énekelni nekem, hogy elaludjak, de nem féltem: egy istennő nem félhet egy vihartól.

A nap, amikor sétálni indultam a kis kertben, amikor Mosolygós kumárima felkiáltott és a lábamhoz zuhant a fűben, és már ajkamon voltak a szavak, hogy keljen föl, ne hódoljon előttem, amikor a magasba tartott egy zöld piócát, amely a mutató- és a hüvelykujja között tekeregve, remegve kereste a helyet, ahová a száját tapaszthatná.

A reggel, amikor Magas kumárima bejött szólni, hogy az emberek arra kérnek, mutassam meg magamat. Először csodálatosnak gondoltam, hogy az emberek el akarnak jönni megnézni a kis dzsharóka erkélyemen a ruháimban, kifestve és felékszerezve. Mostanra fáraszt már: az a sok tágra nyílt szem és eltátott száj. Egy héttel a tizedik születésnapom után történt. Emlékszem, hogy Magas kumárima mosolygott, de igyekezett elrejteni előlem. Kivitt a dzsharókára, hogy integessek az udvarban megjelenteknek, és én száz fölfelé forduló, felém néző kínai arcot láttam, aztán izgatott, magas hangok beszédét hallottam. Csak vártam és vártam, de két turista nem volt hajlandó elmenni. Teljesen hétköznapi pár volt: sötét hajú, helyi vonásokból álló arcok, vidékiekre valló viselet.

– Miért várakoztatnak minket? – kérdeztem.

– Integess nekik – biztatott Magas kumárima. – Nem akarnak mást.

Először a nő vette észre fölemelt kezemet. Egészen elgyengült a lába, és megkapaszkodott a férje karjában. A férfi odahajolt hozzá, aztán fölnézett rám. Számos érzelmet láttam átsuhanni az arcán: döbbenetet, zavarodottságot, felismerést, undort, csodálatot, reményt. És félelmet. Integettem, mire megölelte a feleségét: „Nézd, nézz föl!” Emlékszem, hogy a szabályok ellenére elmosolyodtam. A nő könnyekben tört ki. A férfi láthatóan meg akart szólítani, mire Magas kumárima sietve elhessegetett.

– Kik ezek a vicces emberek? – kérdeztem. – Mind a kettőn nagyon fehér cipő volt.

– Édesanyád és édesapád – felelte Magas kumárima. Mialatt végigvezetett a Durga-folyosón a szokásos utasítással – szabad kezemmel ne simítsam végig a deszkafalakat, nehogy szálka menjen belé –, éreztem, hogy remeg a szorítása.

Aznap éjjel megálmodtam életem álmát, ami nem álom, hanem az egyik legelső élményem, ami egyre csak ott kopogott, kopogott és kopogott az emlékezetemen. Olyan emlék ez, amelyet nappal soha nem vallanék be senkinek, ezért éjszaka, a titkos ajtóhoz kellett jönnie.

A ketrecben vagyok egy szurdok fölött. Messze lenn egy sártól és hordaléktól opálos folyó zubog, tajtékot vet a hegyoldalakról leborotvált sziklákon és kőtömbökön. A kábel az otthonom és a nyári legelők között húzódik, én pedig abban a drótketrecben ülök, amelyen a kecskéket szokás átvinni a folyó fölött. Hátam mögött a mindig teherautóktól zajos főút, családom út menti teaházának imazászlai és Kinley palackozott vizet hirdető táblája. A ketrecem még mindig lengedezik a nagybátyám legutolsó rúgása nyomán. Látom is őt, karjával-lábával öleli a drótokat, úgy vigyorog foghíjasan. Arca nyárégette barna, keze repedezett bőrű, barna a teherautóktól, amiket javít. A repedésekbe beleette magát az olaj. Orrát fintorgatva pillant rám, aztán egyik lábát kinyújtja, hogy továbbrúgja a ketrecemet a csigakerekén. Nagyot lendül a csiga, nagyot lendül a kábel, a hegyek, az ég és a folyó is meglendül, de én biztonságban vagyok a kis kecskeketrecemben. Számos alkalommal rugdostak már át így ezen a szurdokon. A bácsikám egyre csak araszol előre: így kelünk át a folyón rúgásról rúgásra, araszról araszra.

Azt nem látom, mi történik vele: meglehet, valami az agyában, mint az a betegség, amit az alföldiek kapnak el, amikor feljönnek a magas vidékre. De amikor újra odanézek, a bácsikám a jobb karjával és lábával kapaszkodik a drótokba. A bal karja és lába csak csüng lefelé, és úgy rázkódnak, akár az átvágott torkú tehénnek, rázzák a drótot és az én kis ketrecemet. Hároméves vagyok, és viccesnek találom az egészet, azt hiszem, valami játék, amit a bácsikám kifejezetten az én kedvemért csinál, úgyhogy én is rázom, billegtetem a ketrecemet, föl-le, föl-le rángatom a bácsikámat. A teste fele nem engedelmeskedik, úgy igyekszik előrejutni, hogy a lábát végigcsúsztatja, így, aztán gyorsan ránt egyet a kezén, hogy egy pillanatra se engedje el a drótot, és közben végig föl-le, föl-le rángatózik. A bácsikám megpróbál kiabálni, csakhogy a szavai zagyva zaj és nyáladzás csupán, mert az arca fele lebénult. Most látom, ahogy az ujjai lecsúsznak a drótról. Látom, ahogy megpördül és kiszabadul a beakasztott lába. Látom, ahogy zuhan, a teste fele még nyúl az egész után, a fél szája ordít. Látom, ahogy leesik, látom, ahogy megpattan a sziklákon és cigánykerekezik, ez olyasmi, amit mindig is szerettem volna megtanulni. Látom, ahogy beleesik a folyóba, és elnyeli a barna víz.

A bátyám jött ki egy kampóval, és behúzott. Amikor a szüleim látták, hogy nem üvöltök, nem szipogok, nem könnyezek, még csak nem is biggyesztem le az ajkamat, akkor tudták, hogy a sorsom az, istennő legyek. Mosolyogtam drótból készült kerítésemben.

Leginkább az ünnepélyekre emlékszem, mert csak ilyenkor hagytam el Kumári Ghárt. Dasajn volt a legnagyobb, a nyár végén: nyolc napon át vörös volt a város. Az utolsó este csak feküdtem és hallgattam, ahogy a beszédhangok, Laksmi, a gazdagság dévijének szerencséjéért játszó emberek hangjai a téren egyetlen üvöltésben olvadnak össze, amilyennek a tenger hangját képzeltem. Apám és a bácsikáim mindig játszottak dasajn utolsó éjjelén. Emlékszem, lejöttem, és azt kérdeztem, miért ez a nagy nevetgélés, mire felém fordultak a kártyából, és tényleg nevettek. Soha nem gondoltam volna, hogy létezik annyi pénzérme a világon, amennyi ott volt, az asztalon, de ez mind semmi volt Katmanduhoz képest dasajn nyolcadikán. Mosolygós kumárima azt mondta, egyes papoknak egy egész évbe tellett, mire újra megkeresték azt, amit elvesztettek. Aztán eljött a kilencedik nap, a nagy nap, és én kivitorláztam a palotámból, hogy imádhasson a város.

Hordágyon utaztam, amelyet olyan vastag bambuszrudakhoz erősítettek, mint a derekam, és negyven férfi hordozta. Óvatosan haladtak előre, próbálgatták, hová tegyék a lábukat, mert csúszósak voltak az utcák. Istenekkel, papokkal és szentségtől eszelős szádhukkal körülöttem utaztam aranytrónusomon. Mindenki másnál közelebb voltak hozzám a kumárimáim, a két anyám, akik annyira pompásan és díszesen festettek vörös köpenyükben, fejdíszükkel és kifestve, hogy egyáltalán nem is tűntek embereknek. Azonban Magas kumárima hangja és Mosolygós kumárima mosolya biztonságot nyújtott, ahogy ott utaztam Hanumánnal és Taledzsúval, át a kiáltozáson, a zenén, a kék ég előtt élénk színekben játszó zászlók között, keresztül a szagon, amelyet immár fölismertem arról az éjszakáról, amikor istennő lett belőlem, a vér szagán.

Azon a dasajnon úgy fogadott a város, ahogy addig még soha. Laksmi éjjelének bömbölése átnyúlt a nappalba is. Taledzsu déviként elméletileg nem vettem észre olyan jelentéktelenségeket, mint az emberek, azonban kifestett szemem sarkából tovább is láttam a hordozóimmal egy ütemre lépdelő biztonsági robotokon, és a Cshetrapati sztúpájából sugárirányban induló utak zsúfolásig voltak velük. Műanyag flakonokból vízpermetet dobtak, vizet löttyintettek az ég felé, ami aztán sziporkázva, apró szivárványokká széthullva záporozott vissza rájuk, de nem is foglalkoztak vele. Vonásaik eltorzultak az istenek előtti hódolás tébolyában.

Magas kumárima látta, hogy nem értem a helyzetet, ezért odahajolt hozzám.

– Pudzsát mutatnak be az esőért – suttogta. – Második éve nem jött el a monszun, dévi.

Beszéd közben Mosolygós kumárima legyezgetett, nehogy bárki is lássa mozdulni az ajkaimat.

– Nem szeretjük az esőt – jelentettem ki határozottan.

– Egy istennő nem teheti csak azt, ami kedvére van – magyarázta Magas kumárima. – Ez komoly dolog. Az embereknek nincs vizük. Kiszáradnak a folyók.

Eszembe jutott a folyó, ami messze az alatt a ház alatt folyt, ahol születtem, a tajtékos, pezsgő, sárga habos víz. Láttam, ahogy elnyeli a bácsikámat, és el sem tudtam képzelni, hogy bármikor is kevés lesz, gyenge és éhes.

– Akkor miért dobálnak vizet? – kérdeztem.

– Hogy a dévik még többet adjanak – magyarázta Mosolygós kumárima. De még istennők számára sem láttam ennek az értelmét, és összevontam a szemöldökömet, úgy igyekeztem megérteni, milyenek az emberek, ezért épp a férfira néztem, amikor rám támadt.

Városiasan sápadt volt a bőre, a haját bal oldalon választotta el, és lecsüngött, amikor előrevetődött a tömegből. Öklét keresztben csíkos inge gallérjához emelte, mire az emberek hömpölyögve húzódtak el tőle. Láttam, ahogy két fekete zsinór hurkába akasztja a hüvelykjeit. Láttam, hogy a szája ordításra nyílik. Aztán lecsapott a gép, és ezüst villant. A fiatalember feje fölröppent a levegőbe. A szeme és a szája egészen elkerekedett: ordításából ó! lett. A király testőrgépe úgy húzta tokjába a pengéjét, akár egy bicskáját összehajtó fiú, mielőtt a test – akárcsak az a vicces kecske a Hanumándhokában – ráébredt, hogy halott, és a földre rogyott. A tömeg üvöltött, és igyekezett minél távolabb kerülni a fejetlen valamitől. A hordozóim meginogtak, megtántorodtak, nem tudták, merre menjenek, mihez kezdjenek. Egy pillanatig azt hittem, elejtenek.

Mosolygós kumárima a borzalom kurta sikolyait hallatta.

– Ó! Ó! Ó!

Vér pöttyözte az arcomat.

– Nem az övé – kiáltotta Magas kumárima. – Nem az övé!

A nyálával megnedvesített egy zsebkendőt. Szelíden törölgette a fiatalember vérét az arcomról, amikor megérkeztek a király biztonsági szolgálatának emberei a sötét öltönyeikben és a napszemüvegeikben, utat törtek maguknak a tömegben. Fölemeltek, átléptek a testen, és a várakozó autóba vittek.

– Elkentétek a sminkemet – mondtam a királyi őröknek az elszáguldó autóban. Az isteneket imádni érkezettek alig tudtak a keskeny sikátorokban kitérni az utunkból.

Magas kumárima aznap éjjel odajött az ajtómhoz. Az ég zengett a helikopterektől, ahogy felosztották a várost az összeesküvők nyomában. A helikopterektől meg a királyi testőrség robotjaihoz hasonló gépektől, amelyek tudtak repülni, és sólyomszemmel néztek le Katmandura. Leült az ágyamra, és egy kis, áttetsző kék dobozt helyezett hímzett, vörös-arany ágytakarómra. Két fakó pirula volt benne.

– Segít elaludni.

Megráztam a fejemet. Magas kumárima visszatette a kék dobozt a köpenye ujjába.

– Ki volt?

– Egy fundamentalista. Egy karszevak: ostoba, szomorú fiatalember.

– Egy hindu, mégis ártani akart nekünk.

– Ez az egészben az őrültség, dévi. A fajtája úgy gondolja, a királyságunk túlságosan is nyugati lett, túlságosan is eltávolodott a gyökereitől és a vallási tételeitől.

– És minket támad, a Taledzsu dévit. Felrobbantotta volna a saját istennőjét, de a gép levágta a fejét. Ez majdnem annyira különös, mint hogy az emberek vizet dobálnak esőért.

Magas kumárima lehajtotta a fejét. Benyúlt a köpenye széles övébe, és kivett egy másik tárgyat is, amelyet ugyanazzal a szabatos óvatossággal helyezett nehéz takarómra, ahogy előtte az altatót. Könnyű, ujjatlan, jobbkezes kesztyű volt, a hátára nagyon-nagyon apró kecskemagzatra emlékeztető műanyag csigaforma tapadt.

– Tudod, mi ez?

Bólintottam. Úgy tűnt, az utcákon púdzsát bemutató valamennyi hívőnek van ilyenje, magasba tartják a jobb kezüket, hogy lekapjanak vele egy képet rólam. Egy tenyeres.

– Üzeneteket küld az ember fejébe – suttogtam.

– Ez a legkevesebb, amire képes, dévi. Gondolj rá inkább úgy, mintha olyan lenne, akár a dzsharókád, csakhogy ez az ablak a Durbar téren, Katmandun és Nepálon túli világra nyílik. Ez egy emmi, egy mesterséges intelligencia, egy gondolkodó izé, mint azok a gépek odafönn, csak sokkal okosabb náluk. Azok csak annyira okosak, hogy képesek legyenek repülni meg vadászni, másra nem nagyon jók, viszont ez az emmi elmondhat neked mindent, amit csak tudni akarsz. Nem kell mást tenned, csak megkérdezni. Márpedig vannak olyan dolgok, amelyeket tudnod kell, dévi. Nem leszel örökre kumári, eljön a nap, amikor elhagyod ezt a palotát, és visszatérsz a világba. Láttam már előtted.

Két tenyere közé fogta az arcomat, aztán elvette a kezét.

– Különleges vagy, dévim, csakhogy az a fajta különlegesség, ami ahhoz kell, hogy kumári legyél, azt jelenti, hogy a világban nehezen találod meg majd a helyedet. Az emberek betegségnek nevezik majd, vagy még annál is rosszabbnak, akár még…

Elhessentette az érzést azzal, hogy óvatosan a fülem mögé emelte az embrió alakú vevőt. Éreztem, ahogy a műanyag megmoccan a bőrömön, aztán Magas kumárima felvette a kesztyűt, mudrába emelte a kezét, mire fejemben meghallottam a hangját. A közöttünk lévő levegőben izzó szavak jelentek meg, olyan szavak, amelyeket Magas kumárima tanított meg elolvasni, nagy gyötrelmek árán.

„Vigyázz, nehogy rátaláljanak! – mondta táncoló keze. – Ne mondd el senkinek, még Mosolygós kumárimának se! Tudom, hogy így hívod, de nem értené meg. Tisztátalannak, szennyezésnek tartaná. Bizonyos szempontból nem sokban különbözik attól a férfitól, aki az életedre tört. Legyen ez a kettőnk titka, a tiéd és az enyém!”

Nem sokkal később bejött Mosolygós kumárima, hogy rám pillantson és ellenőrizze, nincsenek-e bolháim, de úgy tettem, mintha aludnék. A kesztyű meg az embrióizé ott lapult a párnám alatt. Elképzeltem, ahogy a pehelypaplanon és a puha pamuton át beszélnek hozzám, álmokat küldenek, mialatt fölöttem helikopterek és vadászó robotok keringenek az éjszakában. Amikor az ő ajtaján is kattant a zár, fölvettem a kesztyűt meg a fülest, és elindultam megkeresni az elveszett esőt. Százötven kilométeres magasságban, a Kelet-India fölött forgó időjárási emmi szemén keresztül találtam meg. Láttam a monszunt, a tengeren keresztül fölfelé kapó macskakaromra emlékeztető felhőtekercset. A faluban voltak macskák: egéren meg árpán élő, gyanús, vékony horpaszú lények. A Kumári Ghárba egyetlen macskát se engedtek be. Lenéztem a királyságomra, de egyetlen várost vagy palotát, vagy akár magamat se láttam odalent. Hegyeket, fehér, szürkével és kék jéggel szegélyezett hegyeket láttam. Ennek voltam az istennője. És akkor kiszaladt belőlem minden lelkesedés, mert ez semmiség volt, vékonyka kőhéj annak a hatalmas világnak a tetején, ami duzzadó tehéntőgyként csüngött alatta, húzta a sok ember és a csillámló városaik, a fényes népeik. India, ahol az isteneink és a neveink születtek.

Három nap sem kellett hozzá, és a rendőrség elkapta az összeesküvőket, és esett az eső. A felhők szinte beborították Katmandut. A Durbar téren kimosódott a szín a templomokból, de az emberek bádogot meg fémkupákat vertek a sáros utcákon, úgy dicsőítették Taledzsu dévit.

– Most mi lesz velük? – kérdeztem Magas kumárimát. – A rossz emberekkel.

– Valószínűleg felakasztják őket.

Azon az őszön, az árulók kivégzése után, az elégedetlenség áldozati vérként ömlött ki végre az utcákra. Mind a két oldal, a rendőrök és a tüntetők is maguknak követeltek. Megint mások bennem látták mindannak a jelképét, ami jó a királyságunkban, és mindazét is, ami rossz. Magas kumárima megpróbálta elmagyarázni, de most egészen másra, a délre található, ékkövekkel kivarrt szoknyaként szétterülő, óriási, régi vidékre figyeltem, és azt láttam, hogy a világom megőrült, és igen veszedelmes lett. Ilyen időkben könnyen elcsavarja a fejünket a történelem félelmetes mélysége, az istenek és harcosok, akik keresztül-kasul bejárták, egyik birodalom a másik után. A királyságom mindig is ádáz és szabad vidék volt, de találkoztam azokkal, akik kiszabadították Indiát az utolsó birodalomból – olyan emberekkel, akik mintha istenek lettek volna –, és láttam, hogy a vetélkedés, az ármánykodás és a korrupció egymással viaskodó államokká tördeli szét ezt a szabadságot, és létrejön Avadh és Bharat, a Bengáli Egyesült Államok, Maratha és Karnátaka.

Mesékbe illő nevek és helyek. Fényes, a történelem kezdete óta létező városok. Az emmik ott gandharvák módjára rótták a zsúfolt utcákat. Ott négyszer több volt a férfi, mint a nő. A régi megkülönböztetéseket elhagyták, a nők ott olyan magasra házasodtak fölfelé, a férfiak annyi lépcsőnyivel házasodtak lefelé a kasztok fáján, amennyire csak tudtak. Engem is annyira lenyűgöztek a vezetőik, a pártjaik és a politikai eseményeik, mint a lakosaikat azok az emmik készítette szappanoperák, amelyekért annyira rajongtak. Azon a korán beköszöntő, igen hideg télen, amikor a rendőrség és a király gépei helyreállították a régi rendet a Durbar téren túl elterülő városban, a szellemem odalent járt, Indiában. Nyugtalanság volt a földön és a három mennyben. Egy nap arra ébredtem, hogy hó borítja a deszkaudvart: vastagon ült a Durbar téri templom tetőin, ami úgy nézett ki tőle, mintha egy sor homlokát ráncoló, fagyoskodó vénember lenne. Most már tudom, hogy a különös időjárás nem az én művem volt, hanem az időjárásban lezajló hatalmas és lassú változásoknak volt köszönhető. Mosolygós kumárima odajött a dzsharókámhoz, ahol épp a pernyevastag és épp olyan puha hópihéket néztem leszállingózni az égből. Letérdelt elém, és összedörzsölte ruhája bő ujjába bújtatott kezét. Nagyon nehezen viselte a hideg és nyirkos időt.

– Dévi, nem olyan vagy-e nekem, mintha a sajátom lennél?

Ide-oda billegtettem a fejemet, nem akartam igent mondani.

– Dévi, adtam neked valamikor, bármikor is mást, mint a tőlem telhető legjobbat?

Akárcsak egy évszakkal korábban a párja, ő is egy műanyag gyógyszeres dobozt húzott elő az ingujjából, és a tenyerén tartva felém nyújtotta. Hátradőltem a székemben: soha ennyire még nem féltem semmitől, amit Magas kumárima kínált nekem.

– Tudom, mennyire boldogok vagyunk itt mindannyian, de a változásnak mindig el kell jönnie. Változásnak a világban, amilyen ez a hó… Ez természetellenes, dévi, nem helyes, hogy ilyen van… és változásnak a városunkban is. És itt sem vagyunk mentesek a változásoktól, virágszálam. Nálad is elkövetkezik majd a változás, dévi. Nálad, a testedben: nő lesz belőled. Ha tehetném, megállítanám, dévi. De nem tudom megtenni. Senki nem képes rá. Amit viszont fel tudok ajánlani, az… némi késleltetés. Egy kis szünet. Vedd be ezeket, lelassítják a változásokat. Remélhetőleg évekre. Így mindannyian itt maradhatunk, dévi, együtt.

Tiszteletteljes félmeghajlásából felnézett, elkapta a pillantásomat, és elmosolyodott.

– Akartam neked bármikor is mást, mint a legjobbat?

Kinyújtottam a kezemet, és Mosolygós kumárima a tenyerembe billentette a pirulákat. Öklömbe szorítottam, és lecsusszantam faragott trónusomról. A szobám felé menet hallottam, ahogy Mosolygós kumárima hálaadó imákat kántál a faragásokban lakozó istennőknek. A tenyeremben lévő pirulákra pillantottam: a kék annyira elhibázott színnek tűnt. Aztán a kis mosdóban megtöltöttem a csészémet, és két korttyal lenyeltem, egészen lenyeltem a pirulákat.

Ezt követően mindennap ott voltak: két pirula, épp olyan kékek, amilyen Krisna nagyúr, és épp olyan csodálatos módon jelentek meg az éjjeliszekrényemen. Valamilyen okból soha nem beszéltem róluk Magas kumárimának, még akkor sem, amikor megjegyezte, mennyire ingerlékeny lettem, milyen furcsa, hogy ennyire figyelmetlen és szórakozott vagyok a szertartásokon. Azt feleltem, hogy a falakban lévő dévik azok, suttognak nekem. Épp eléggé tisztában voltam azzal, hogy különleges vagyok, hogy mások már rendellenességről beszéltek velem kapcsolatban, és ezért senki nem tesz fel majd kérdéseket. Fáradt és kedvetlen voltam azon a télen. A szaglásom egészen kiélesedett, a legapróbb illatot is megéreztem, és bőszítettek az emberek az udvaromon a hülyén vigyorgó, fölfelé néző arcukkal. Heteken át nem is mutatkoztam. A deszkafolyosók megteltek a rég kiontott vér csípős, rezes szagával. Démoni meglátással értettem meg, hogy a testem most a saját hormonjaim és a Mosolygós kumárimától kapott, serdüléselnyomó anyagok közti kémiai csatatér volt. Nehéz, nedves volt a tavasz abban az évben, én pedig felpuffadtnak és óriásinak, köpenyem és viaszos arcfestékem alatt folyadékokkal teli, totyogó hólyagnak éreztem magamat a hőségben. A kis, kék pirulákat beejtegettem inkább a komód mögé. Akkor már hét dasajn óta voltam kumári.

Azt gondoltam, ugyanúgy érzem majd magamat, mint előtte, de nem így történt. Nem arról volt szó, hogy rosszul éreztem magamat, ahogy korábban a piruláktól, inkább érzékeny lettem, és metszően élesen tudatába kerültem saját testemnek. Nagyon-nagyon tisztában lettem azzal, mennyire kicsi a mellbimbóm. A hőség és a pára egyre rosszabb lett, legalábbis nekem így tűnt.

Bármikor megnyithattam volna a tenyeresemet megkérdezni, mi is történik velem, de nem tettem. Rettegtem, hogy esetleg azt mondja, ez itt isteni létezésem vége.

Magas kumárima minden bizonnyal észrevette, hogy a szoknyám szegélye immár nem súrolta a padlódeszkát, de Mosolygós kumárima volt, aki lemaradt a folyosón, amikor a darsan terme felé siettünk, tétovázott egy másodpercig, majd halkan, mosolyogva, ahogy mindig szokott, megjegyezte:

– Hogy megnőttél, dévi. Még mindig…? Nem, bocsáss meg, persze hogy… Biztos ez a meleg idő az oka, úgy nőnek tőle a gyerekek, akár a dudva. Az enyéim is kinövik mindenüket, nem tudnak hordani semmit.

Másnap reggel, öltözködés közben kopogtattak az ajtómon, de olyan halkan, ahogy az egér kaparászik, vagy ahogy egy bogár perceg.

– Dévi?

Nem egér és nem bogár. Megdermedtem, kezemben a tenyeres, a füles épp a kora reggeli híreket sorolta a fejembe Avadhból és Bharatból.

– Öltözködünk.

– Igen, dévi, ezért szeretnék bejönni.

Épp csak sikerült lehántanom magamról a tenyerest és a matrac alá dugnom, amikor a nehéz ajtó már nyílt is a zsanérjain.

– Hatéves korunk óta képesek vagyunk önállóan öltözni – szúrtam oda.

– Ez így van – mosolygott Mosolygós kumárima. – De néhány pap arra hívta fel a figyelmemet, hogy kissé hanyag volt a szertartási öltözék.

Ott álltam a vörös és arany hálóköntösömben, kinyújtottam a karomat, és megfordultam, mint azok a transzban lévő táncosok, akiket a hordszékemről láttam az utcákon. Mosolygós kumárima felsóhajtott.

– Dévi, te is pontosan tudod, hogy…

Felhúztam a szoknyámat a fejem fölé, és megálltam ruhátlanul, hogy vajon merészel-e végignézni rajtam, keresni a testemen a nőiség jeleit.

– Látod? – tettem próbára.

– Igen – felelte Mosolygós kumárima –, de mi az ott, a füled mögött?

Odanyúlt, hogy kihúzza a fülest, csakhogy egy mozdulattal ökölbe zárt kezembe szorítottam.

– Ez az, aminek gondolom? – kérdezte, és puha, mosolygós tömege kitöltötte a teret az ajtó és köztem. – Kitől kaptad?

– A miénk – jelentettem ki legparancsolóbb hangomon, csakhogy egy pucér tizenkét éves voltam, akit csintalanságon kaptak, és így mit sem ért az egész.

– Add ide!

Még szorosabban ökölbe szorítottam a kezemet.

– Istennő vagyunk, nem parancsolhatsz.

– Egy istennő az istennő, és jelen pillanatban elkényeztetett kölyökként viselkedsz. Mutasd!

Anya volt, én pedig a gyermeke, kinyitottam hát a tenyeremet. Mosolygós kumárima úgy tántorodott hátra, mintha mérges kígyót tartottam volna benne. Hite tekintete számára ezt is tettem.

– Szennyezés! – suttogta. – Megromlott, teljesen megromlottál.

Felemelte a hangját.

– Tudom, kitől kaptad!

Még mielőtt ismét ökölbe zárulhatott volna a kezem, kikapta tenyeremből a műanyag tekercset. Úgy dobta a fülest a padlóra, mintha égetné. Láttam, ahogy megemelkedik a szoknyája szegélye, láttam, ahogy lesújt a sarka, de az én világom, az én jósdám, az én ablakom volt a szépségre. Odavetettem magamat, hogy megmentsem a parányi, műanyag embriót. Se fájdalomra, se döbbenetre, még csak Mosolygós kumárima iszonyodó, félelemmel teli sikolyára se emlékszem, ahogy leért a sarka, de mindig is ott látom majd magam előtt jobb mutatóujjam hegyét, ahogy vörös vért fröcskölve széttörik.

Sárga szárim pallavja csapdosott a szélben, ahogy cikáztam az esti csúcsforgalmon Delhiben. A kis, darázsfestésű phatphat vezetője csengőjét püfölte kéztövével, úgy vágott be csiricsáré istenekkel és apszarákkal festett, mindenki fölé tornyosuló kamionvonat és egy krémszínű kormányzati Maruti közé, majd behajtott a Connaught tér körüli forgalom óriási csakrájába. Avadhban a füle után vezet az ember. A dudák, kürtök és riksabicikli-csengők bömbölése egyszerre minden irányból támad. A pirkadatkor kelő madarak előtt harsan föl, és csak éjfél után hallgat el. A vezető kikerült egy szádhut, aki olyan nyugodtan sétált keresztül a forgalmon, mintha épp a szent Jamunán gázolna át. Teste fehér volt a szent hamutól, gyászoló kísértet volt, viszont Síva háromágú szigonya a kezében vérvörösen izzott az alkonyi fényben. Egykor koszosnak tartottam Katmandut, azonban Delhi arany ragyogása és hihetetlen naplementéi még annál is nagyobb légszennyezésről árulkodtak. Díptivel az önműködő riksák hátsó ülésébe húzódva szmogmaszkot és védőszemüveget viseltem, hogy megóvjam gondosan elkészített sminkemet. A szárim viszont a vállam fölött verdesett az esti szélben, és csilingeltek az ezüstharangocskák.

Öten voltunk a kis flottában. Gyorsítottunk a Brit India széles sugárútjain, elhúztunk a régi India elterpeszkedő, vörös épületei mellett Avadh üvegtornyai irányába. Fekete papírsárkányok – dögevők, hullarablók – keringtek a tornyok körül. Hűs ním fák alatt kanyarodtunk rá az egyik kormányzati villa behajtójára. Izzó lámpák vezettek az oszlopos verandához, és rádzsputi egyenruhát viselő személyzet kísért a sádi sátrához.

Mamadzsi mindenki előtt ott volt már. Ide-oda rebbent a madárkái között, itt egy igazítás, ott egy simítás, kiegyengetés, intés.

– Húzd ki magad, húzd ki magad, ne görnyedjen senki! Ebben a sádiban az én lányaim lesznek a legélettelibbek, hallottátok?

Svetá, a girhes, mocskos szájú segédje összegyűjtötte a szmogmaszkjainkat.

– Na most, lányok, tenyerest elő!

Szinte katonásan tudtuk a gyakorlatot: kezet előre, kesztyűt föl, gyűrűk, füles a fülbevaló mögé, szemérmesen elrejti a fejünkre terített rojtos dupattá.

– Ma este Avadh legelőkelőbbjei, a színe-java teszik itt tiszteletüket. – Alig pislogtam, ahogy az önéletrajzok végiggördültek a belső látásom előtt. – Hát jó, lányok, balról, első tucat, két perc fejenként, aztán jöhet a következő a névsorban. Fürgén, ügyesen!

Mamadzsi tapsolt, és erre sorba álltunk. Zenekar kezdett a Város és vidék, a kifinomult Avadhban nemzeti rögeszmének számító szappanoperából származó zeneszámok egyvelegébe. Ott álltunk, tizenkét jövendőbeli feleség, mialatt a rádzsput szolgák felhajtották a pavilonsátor hátsó falát.

Záporként tört ki körülöttünk a taps. Száz férfi állt többé-kevésbé félkörben, és tapsolt lelkesen, arcuk csak úgy ragyogott a karneváli lámpások fényétől.