Fordította

M. Nagy Miklós

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Toni Morrison: Beloved

Vintage, New York, 2004

Copyright © 1987 by Toni Morrison

Második kiadás

Hungarian translation © M. Nagy Miklós, 2007, 2026

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2026

Minden jog fenntartva

Több mint hatvanmillió

Népemnek hívom azt, amely nem népem,

s kedveltnek azt, amely nem kedves nekem.

Róm 9,25

ELŐSZÓ

1983-ban elvesztettem – vagy otthagytam – az állásomat. Vagy inkább el is vesztettem meg ott is hagytam. Mindenesetre egy ideig részidőben dolgoztam, hetente egyszer mentem be a kiadóba, hogy elintézzem a levelezést, telefonálást, a találkozókat, amik hozzátartoztak a munkámhoz; a kéziratokat otthon szerkesztettem.

Két okból is jó ötlet volt, hogy kiléptem. Az egyik, hogy írtam már négy regényt, és mindenki számára világos volt, hogy az írás a fő munkám. A prioritások kérdése – hogy hogyan lehet szerkeszteni és írni is egyszerre – nekem furcsának is, elcsépeltnek is tűnt; mintha azt mondták volna: „Hogyan lehet egyszerre tanítani és alkotni?” „Hogyan tudja egy festőművész, egy szobrász vagy egy színész végezni a munkáját úgy, hogy közben mások is a gondjaira vannak bízva?” De tény, hogy ez a szerkesztés–írás kombináció sokak szemében ellentmondásosnak tűnt.

A második ok egyértelműbb volt. A könyvekkel, amiket szerkesztettem, nem lehetett egy rakás pénzt keresni, még akkor sem, amikor még a „rakás pénz” nem azt jelentette, amit manapság. Az én szememben káprázatos volt a listám: ragyogóan tehetséges írók (Toni Cade Bambara, June Jordan, Gayl Jones, Lucille Clifton, Henry Dumas, Leon Forrest); olyan tudósok, akiknek nemcsak eredeti gondolataik voltak, hanem gyakorlati kutatómunkát is folytattak (William Hinton: Shenfan; Ivan Van Sertima: They Came Before Columbus; Karen DeCrow: Sexist Justice; Chinweizu: The West and the Rest of Us); közéleti személyiségek, akik szenvedélyesen mondták el a maguk igazságát az életükről (Angela Davis, Muhammad Ali, Huey Newton). És amikor azt gondoltam valamiről, hogy mindenképp könyvet kellene kiadni róla, akkor megtaláltam hozzá a szerzőt. Egyesek osztoztak a lelkesedésemben, mások próbáltak visszafogni, a közömbös kereskedelmi adatokra hivatkozva. Lehet, hogy nincs igazam, de még a hetvenes évek végén is fontosabb munkának számított az olyan szerzők megszerzése, akiknek a könyveit biztosan el lehetett adni, mint a kéziratok szerkesztése és a bontakozó vagy öregedő szerzők karrierjének egyengetése. Egy szó, mint száz, meggyőztem magam, hogy ideje úgy élnem, ahogy egy felnőtt szerzőhöz illik: csak a jogdíjakból és az írásból. Nem tudom, milyen vicces könyvből vettem ezt az ötletet, de kapva kaptam rajta.

Néhány nappal az utolsó munkanapom után, ahogy a házam előtt ültem a Hudson folyóba nyúló mólón, kezdtem valami idegességet érezni – a nyugalom helyett, amelyre számítottam. Végigvettem magamban a gondjaimat, és nem találtam köztük semmi újat vagy súlyosat. El nem tudtam képzelni, mi kezdett olyan váratlanul aggasztani egy ennyire tökéletes napon, miközben nézem a derűs folyót. Nem volt napirendem, és nem hallottam a telefont, ha csörgött. De hallottam a szívemet, amely úgy ficánkolt a mellemben, mint egy csikó. Visszamentem a házba, hogy megvizsgáljam ezt a nyugtalanságot, sőt pánikot. Tudtam, milyen érzés a félelem; de ez most valami más volt. Aztán beugrott: boldog voltam, olyan módon szabad, ahogy még soha életemben. És ez hihetetlenül különös érzés volt. Nem eksztázis, nem elégedettség, nem túlcsorduló élvezet vagy büszkeség. Ez tisztább öröm volt: valami boldog bizonyosságnak az előérzete. És itt kerül a képbe A Kedves.

Most azt gondolom, a felszabadulás sokkja volt az, amely afelé irányította a gondolataimat, hogy vajon mit jelenthet a „szabadság” a nők számára. A nyolcvanas években még javában zajlott erről a vita: egyenlő fizetés, egyenlő bánásmód, minden hivatás és minden iskola lehetősége… és hogy minden szégyenbélyeg nélkül lehessen választani. Hogy megházasodjak vagy ne. Hogy legyenek gyerekeim vagy ne. Ezek a gondolatok aztán óhatatlanul elvezettek ahhoz, hogy mennyire más a fekete nők története ebben az országban – egy olyan történet, amelyben nem bátorították őket a házasságra, sőt ez képtelenség vagy törvénytelen volt; amelyben elvárták, hogy szüljenek gyerekeket, de hogy „legyenek” gyerekeik, hogy felelősséggel tartozhassanak értük – más szóval, hogy a szüleik legyenek –, az éppannyira nem jöhetett szóba, mint a szabadság. Az intézményes rabszolgaság logikájának különleges körülményei között bűncselekménynek számított, ha egy nő anyja akart lenni a gyerekének.

Rabul ejtett az ötlet, de megriasztott a vászon nagysága. Meghaladta a képzelőerőmet, hogy olyan alakokat tudjak teremteni, akik bemutatnák, milyen fajta gondolkodást és szenvedélyeket provokál az ilyen logika – meghaladta legalábbis addig, amíg eszembe nem jutott az egyik általam szerkesztett könyv: A fekete könyvben szerepelt egy újságkivágás, amely összefoglalta Margaret Garner, egy fiatal anya történetét, akit, miután megszökött a rabszolgaságból, letartóztattak, amiért inkább megölte az egyik gyerekét (miként meg akarta ölni a többit is), mint hogy engedje, hogy visszavigyék őket a tulajdonos ültetvényére. Híres ügy lett ebből a „szököttrabszolga-törvények” elleni harcban; e törvények kimondták, hogy a szökevényeket vissza kell adni gazdáiknak. Margaret Garner a józan gondolkodásával és mindenféle megbánás elutasításával mind az abolicionisták, mind az újságok figyelmét felkeltette. Biztos, hogy konokul céltudatos volt, és a szavaiból ítélve megvolt benne az értelem, a szenvedély és az akarat, hogy mindent kockára tegyen a szabadságért.

Margaret Garner, a történelmi alak izgalmas, de a regényírót gúzsba kötné. Túl kevés teret hagy a képzeletnek, legalábbis az én céljaimhoz képest. Úgyhogy ki fogom találni a gondolatait, beléjük bújok, hogy létrejöjjön egy olyan mögöttes szöveg, amely lényegét tekintve történelmileg igaz, de nem szigorúan tényszerű, s mindezt azért, hogy történetét összekapcsoljam a szabadságot, a felelősséget és a nők „helyét” illető mai kérdésekkel. A hősnő a szégyen és a félelem minden megbánás nélküli elfogadását fogja képviselni; vállalja a gyermekgyilkosság következményeit; mindenáron kinyilvánítja a szabadságát. A közeg, a rabszolgaság félelmetes és kiúttalan volt. Azzal, hogy elvezetem az olvasókat (és magamat) erre a visszataszító tájra (melyet elrejtettek, de nem teljesen; s melyet szándékosan eltemettek, de elfelejtve nincs), olyan, mint ha sátrat vernék egy roppant hangos kísértetek lakta temetőben.

Ültem a tornácon, ringatózva a hintán, s néztem a hatalmas köveket, amelyeket azért halmoztak fel, hogy fogadják a folyó időnkénti ökölcsapásait. A kövek fölött van a fűben egy ösvény, amely egy facsoport alatt, mély árnyékban álló kis nyári lakhoz vezet.

Kisétált a vízből, felmászott a köveken, és nekidőlt a házacskának. Szép kalapja van.

Ott volt tehát kezdettől fogva, és engem kivéve ezt mindenki tudta is (mármint a szereplők) – ebből lett később az a mondat, hogy „A házban lakó nők tudták ezt…” Ő lesz a történet központi alakja, neki kell annak lennie: a meggyilkoltnak, nem pedig a gyilkosnak: annak, aki mindent elveszített, és nem volt szava semmiben. Nem időzhetett kint; be kellett mennie a házba. Egy igazi házba, nem a faházikóba. Olyanba, amelynek címe is van, s ahol volt rabszolgák élnek magukban. Ennek a háznak nem lesz előszobája, nem lesz „bevezetése”, mint ahogy a regénynek sincs. El akartam rabolni az olvasót, irgalom nélkül belehajítani egy idegen környezetbe, első lépésként ahhoz, hogy osztozzon a könyv lakóinak életében. Mint ahogy az alakokat is egyik helyről a másikra hajították, bármelyik helyről bármelyik másikra, minden intés vagy oltalom nélkül.

Fontos volt, hogy nevet adjak a háznak, de nem olyasfélét, hogy „Édes Otthon”, vagy ahogy más ültetvényeket neveztek. Nem lesz jelző, amely otthonosságot vagy pompát sugall, vagy azt, hogy lakói igényt formálnak valami közvetlen, arisztokrata múltra. Csak egy szám van, hogy azonosítsa a házat, s egyúttal elkülönítse egy utcától vagy várostól – hogy megkülönböztesse más feketék házaitól a környéken; s lehet benne egy szemernyi felsőbbrendűség, büszkeség, amit a volt rabszolgák gyakran merítenek abból, hogy van saját címük. De mindenképpen egy olyan ház, amelynek szó szerint van személyisége – s e személyiséget, ha elég szembetűnő, „kísértetiesnek” nevezzük.

Hogy minél intimebben ábrázoljam a rabszolgalét tapasztalatát, reméltem, mindvégig meggyőző lesz, ha egyszerre tartom a dolgokat ellenőrzés alatt, s engedem ki őket az ellenőrzésem alól; ha a mindennapi élet rendjét és nyugalmát erőszakosan feldúlja a követelőző halottak káosza; ha a felejtés herkulesi erőfeszítését fenyegeti a kétségbeesetten élni akaró emlékezet. Hogy személyes élménnyé változtassuk a rabszolgaságot, a nyelvet félre kell tolni az útból.

Az mindennek a kezdete: az a pillanat ott, a mólón, a csalóka folyó, a lehetőség azonnali felismerése, a hangos szívdobogás, a magány, a veszély. És a lány a szép kalappal. S akkor most lépjünk közelebb.

I

Gonosz volt a 124-es ház. Teli egy baba mérgével. A házban lakó nők tudták ezt, és tudták a gyerekek is. Éveken át mindegyikük a maga módján viselte el ezt a gonoszságot, de 1873-ra Sethe és a lánya, Denver maradtak az egyedüli áldozatai. A nagymama, Baby Suggs meghalt, a fiúk, Howard és Buglar pedig még tizenhárom éves koruk előtt elszöktek – rögtön, amikor eltört a tükör pusztán csak attól, hogy belenézett valaki (ez volt a jelzés Buglarnek); rögtön, amikor két pirinyó kéznyom jelent meg a tortában (ez pedig Howardnak). Egyik fiú sem várta meg, hogy mi jön még – egy újabb kannányi csicseriborsó, amint nagy halomban füstöl a padlón vagy a küszöb mellett csíkban elszórt kekszmorzsalék. Nem várták meg valamelyik nyugalmi időszakot sem: a heteket vagy akár hónapokat, amikor nem volt semmilyen háborgás. Nem. Mindketten azonnal elmenekültek – abban a pillanatban, amikor a ház elkövetett valami olyat, amit nem akartak elviselni, vagy még egyszer végignézni. Két hónapon belül, a tél kellős közepén, otthagyva nagyanyjukat, Baby Suggst; Sethét, az anyjukat; és a kishúgukat, Denvert, otthagyva őket magukra a Bluestone Roadon lévő szürke és fehér házban. Akkor még nem volt száma, mert Cincinnati még nem nyújtózott olyan messzire. Valójában Ohio még csak hetven éve nevezte magát államnak, amikor először az egyik, aztán a másik fiú is kivattázta a kalapját, felkapta a cipőjét, és eloldalgott a kézzelfogható gonoszság elől, amit a ház érzett irántuk.

Baby Suggs még csak a fejét sem emelte fel. A betegágyáról hallotta, ahogy elmennek, de nem ez volt az oka, hogy mozdulatlanul feküdt. Csak csodálkozni tudott, ugyan miért tarthatott olyan sokáig az unokáinak, hogy rájöjjenek: nem minden ház olyan, mint ez itt a Bluestone Roadon. Lebegve az élet komiszsága és a halottak hitványsága között, nem érdekelte már sem az, hogy itt hagyja az életet, sem az, hogy tovább élje, nem is beszélve a két eloldalgó fiú rémületéről. A múltja ugyanolyan volt, mint a jelene, elviselhetetlen, s mivel tudta, hogy a halál bármi, csak nem önfeledt pillanat, a kevéske megmaradt energiáját arra használta, hogy színeken merengett.

– Hozzál be valami levendulaszínűt, ha van! Ha nincsen, akkor rózsaszínűt!

És Sethe mindenféle dolgokkal tett eleget a kérésének, szövetektől a saját nyelvéig. A tél Ohióban különösen goromba volt, ha az ember épp színekre vágyott. Az ég szolgáltatta az egyetlen izgalmat, és elég oktalanság volt a cincinnati szemhatártól várni az élet legfőbb örömét. Így hát Sethe és a kislány, Denver megtették érte, amit tudtak, s amit a ház engedett. Együtt vívtak fásult küzdelmet a ház gyalázatos viselkedése ellen; felborult moslékosvödrök, fenékre suhintások, savanyú légfuvallatok ellen. Mert éppúgy értették e düh forrását, mint ahogyan a fényét.

Baby Suggs nem sokkal azután halt meg, hogy a fiúk elmentek, és éppen úgy nem izgatta a saját távozása, mint az övék, s rögtön utána Sethe és Denver úgy döntöttek, véget vetnek az üldöztetésnek, azaz előhívják a szellemet, amely annyira meggyötörte őket. Talán egy beszélgetés, gondolták, a szándékok tisztázása vagy valami efféle segíthet. Így hát megfogták egymás kezét, és azt mondták: – Gyere elő! Gyere elő! Nyugodtan gyere csak!

A kredenc tett egy lépést előre, de semmi más.

– Biztosan Baby nagymama állítja meg – mondta Denver. Tízéves volt, és még mindig dühös Baby Suggsra, amiért meghalt.

Sethe kinyitotta a szemét. – Nem hiszem – mondta.

– Akkor miért nem jön?

– Elfelejted, hogy milyen kicsi – mondta az anyja. – Még kétéves sem volt, amikor meghalt. Túl kicsi, hogy megértse. Túl kicsi, hogy olyan nagyon tudjon beszélgetni.

– Lehet, hogy nem akarja megérteni – mondta Denver.

– Lehet. De ha előjönne, meg tudnám magyarázni neki. – Sethe elengedte a lánya kezét, és együttes erővel visszatolták a kredencet a falhoz. Kint egy kocsis vágtára ostorozta a lovait – a helybéliek szükségét érezték ennek, ha elhaladtak a 124-es előtt.

– Csuda erős varázsereje van ahhoz képest, hogy csak egy kisbaba – mondta Denver.

– Nem erősebb, mint amennyire szerettem – felelte Sethe, és ott volt megint. A csiszolatlan sírkövek kellemes hűvöse; s azé az egyé, amelyet kiválasztott, hogy lábujjhegyen nekidőljön, olyan szélesre tárva szét a térdét, mint bármelyik sírhant. Rózsaszínű volt, mint egy köröm, és behintve csillogó kavicsokkal. Tíz perc, mondta a férfi. Tíz perc, és ingyér megcsinálom.

Tíz perc hét betűért. Még tízzel vajon megvehette volna azt is, hogy „A legdrágább”? Nem jutott eszébe, hogy megkérdezze, és még mindig bosszantotta, hogy talán lehetséges lett volna – hogy húsz percért vagy, mondjuk, fél óráért az egészet, az összes szót, amit a pap temetési beszédéből hallott (és persze igazából az lett volna minden, amit mondhat), belevésethette volna a babája sírkövébe: A legdrágább kedves. De amit kapott, amiben kiegyeztek, az az egy szó volt, ami számított. Úgy gondolta, az elég lesz, amikor a sírok közt üzekedett a vésnökkel, s a férfi fiatal fia nézte őket, a düh az arcán oly öreg; s az étvágy rajta egészen új. Igen, ennyi biztosan elég lesz. Elég, hogy megválaszoljon még egy papnak, még egy abolicionistának és az utálkozó városnak.

Saját lelkének csendességében bízva elfelejtette a másikat: kicsi leánybabájának lelkét. Ki gondolta volna, hogy ennyi harag fér egy ilyen kis öreg babába? De nem volt elég, hogy a kövek között, a vésnök fiának szeme előtt kellett párzania. Nemcsak egy olyan házban kellett aztán élnie évről évre, amelyet megbénított a kisbaba dühe, amiért átvágták a torkát, még ott volt az a tíz perc is, amit a csillagszilánkokkal teleszórt hajnalszínű kőnek feszülve töltött, olyan szélesre tárva térdét, mint egy sírhalom, s az hosszabb, mint maga az élet, és elevenebb, lüktetőbb, mint a csecsemővér, amely úgy csörgött a kezén, mint az olaj.

– Elköltözhetnénk – javasolta egyszer az anyósának.

– Aztán minek? – kérdezte Baby Suggs. – Nincsen ház az országba, ami ne vón a szarufáig teli valami meghótt néger fájdalmával. Mi még szerencsések vagyunk, hogy ez a kísértet baba. A férjem szelleme gyöjjön tán vissza? Vagy a tiedé? Ne is mondjál semmit se nekem. Te szerencsés vagy. Neked három megmaradt. Három rángassa a szoknyádat, és csak egy visít odaátról. Adj hálát érte, én aszondom. Nekem nyóc volt. És mind a nyóc odavan. Négyet elvettek, négyet üldöztek, és most mind alighanem valakinek a házát háborgassa. – Baby Suggs megdörzsölte a szemöldökét. – Az elsőszülöttem. Csak arra emlékszek, mennyire szerette a kenyér égett alját. Na, erre mit mondasz? Nyóc gyerek, és ez minden, amire emlékszek.

– Mert nem hagyod, hogy többre is emlékezz – mondta neki Sethe, de neki magának is csak egy maradt, vagyis csak egy eleven, a fiúkat elkergette a halott, Buglarről meg gyorsan fakultak az emlékei. Howardnak legalább olyan volt a feje formája, hogy azt senki se tudná elfelejteni. Ami meg a többit illeti, keményen dolgozott érte, hogy annyira ne emlékezzen semmire, amennyire még biztonsággal teheti. Csak az agya, az szerencsétlenségére csalafinta volt. Sietett, mondjuk, a mezőn, szinte szaladt, hogy gyorsan odaérjen a kúthoz, és leöblítse a kamilla nedvét a lábáról. Semmi más nem volt a fejében. Az emberek képe, akik ápolták aztán, ugyanolyan élettelen volt, mint az idegek a hátában, ahol olyan lett a bőr, mint a rumpli. Még a kenőcsnek vagy amiből készült, a cseresznyefa mézgájának meg a tölgykéregnek a leghalványabb illatát sem érezte. Semmit. Csak a hűs szellőt az arcán, ahogy rohant a víz felé. Aztán csak mosta lefele a kamillanedvet a kút vizével meg rongyokkal, és csak arra figyelt, hogy ne maradjon egy szemernyi se a lábán – ha már ilyen hebehurgya volt, hogy átvágott a mezőn, csak hogy fél mérföldet megspóroljon, és nem vette észre, milyen magasra nőtt a gaz, csak amikor már a térdéig ért a viszketés. De aztán elég volt valami semmiség. A víz loccsanása, a cipőjének és a harisnyájának látványa az ösvényen, ahová lehajította őket; vagy Hopp Fiú, amint ott hevert a tócsában a lába mellett, és hirtelen Édes Otthon ringott, ringott, ringott a szeme előtt, és bár nem volt egy levél se azon a farmon, amitől ne akart volna sikítani, szétbomlott előtte szégyentelen szépségében. Soha nem látszott annyira szörnyűnek, amilyen volt, és csodálkozott, hogy akkor talán a pokol is szép hely. No persze, tűz és kénkő, de csipkés ligetbe rejtve. A világ legszebb platánjain lógó fiúk. Szégyen – jobban emlékezik a csodálatos, susogó fákra, mint a fiúkra. Bárhogy igyekezett, hogy ne így legyen, a platánok mindig elhomályosították a gyerekeket, és nem tudott megbocsátani ezért az emlékezetének.

Amikor lemosta az összes kamillatejet, körbement a ház elé, kezébe kapva a cipőjét és a harisnyáját. Mintha csak büntetés lenne a borzalmas emlékezetéért, ott ült a tornácon, tán ha negyvenlábnyira Paul D., az utolsó az édesotthoniak közül. És bár sohasem tévesztette volna össze az arcát máséval, azt mondta: – Te vagy az?

– Mán ami maradt. – Paul D. felállt és mosolygott. – Hogy s mint, leányzó, így meztéllábasan?

Sethe nevetett: könnyedén, fiatalon. – Összekenytem a lábamat amott ni. Kamillatejjel.

A férfi olyan grimaszt vágott, mintha valami keserűből kóstolt volna meg egy teáskanálnyit. – No, arról hallani se akarok. Mindig utáltam.

Sethe gombóccá gyűrte a harisnyáját, és a zsebébe dugta. – Gyere be.

– Jó itt a tornácon, Sethe. Jó hűvös. – Visszaült, és a rétet nézte az út túloldalán, s tudta, benne csillog a szemében a mohó vágy, amit érez.

– Tizennyolc év – mondta Sethe halkan.

– Tizennyolc – ismételte Paul. – És esküszök, mindet végiggyalogoltam. Csatlakozok hozzád, jó? – Sethe lába felé biccentett, és elkezdte kikötni a cipőfűzőjét.

– Áztatni akarod? Hozok egy lavór vizet, jó? – Közelebb lépett, hogy bemenjen a házba.

– Ne! Öö. Nem kényeztessük. Még nagyon sokat kell talpalniuk.

– Nem mehetsz el most rögtön, Paul D. Maradnod kell egy kicsit.

– Hát, legalábbis addig, hogy láthassam Baby Suggst. Hol van?

– Meghalt.

– Ó, nem. Mikor?

– Már nyolc éve. Majdnem kilenc.

– Nehéz volt? Remélem, nem volt nehéz a halála.

Sethe megrázta a fejét. – Puha, mint a vaj. Élni, az volt nehéz. De azér sajnálom, hogy lekéstél. Ezér jöttél?

– Ezér meg másér is. Érted. És ha már a teljes igazat akarod tudni, megyek én bármerre mostanában. Bárhová, ahol engedik, hogy leüljek.

– Jól nézel ki.

– Az ördög műve. Engedi, hogy jól nézzek ki, amíg rosszul érzem magam. – Sethére nézett, és a „rosszul” szó új jelentést kapott.

Sethe elmosolyodott. Hát igen, ilyenek ezek – ilyenek voltak. Az édesotthoni férfiak, Halle előtt meg után is mind kedvesen, testvérien flörtöltek vele, olyan finoman, szinte meg kellett kaparni, hogy látszódjék.

Leszámítva, hogy akkor még tömérdek haja volt, meg valami várakozás a szemében, ugyanúgy nézett ki, mint Kentuckyban. Barackszínű bőr, egyenes hát. Egy rezzenetlen arcú ember csak csodálkozni tudott rajta, hogy mindig mennyire kész elmosolyodni, vagy fellobbanni, vagy együttérezni. Mintha épp csak a figyelmét kellene fölkelteni, s máris nyomban az az érzelem ül ki rá, amit te magad érzel. Egy hunyorítás se kellett hozzá, s mintha máris változott volna az arca – ott volt alatta a mozgás.

– Nem kell hogy kérdezzek felőle, igaz? Úgyis elmondanád magadtól is, ha volna elmondanivaló, igaz? – Sethe lenézett a lábára, s megint azokat a platánokat látta.

– Elmondanám, el én. Persze hogy elmondanám. Mos’ se tudok semmi többet annál, mint amit akkor tudtam. – Kivéve a köpűt, gondolta, de azt nem kell tudnod. – Biztosan azt gondolod, hogy még él.

– Nem. Azt gondolom, hogy meghalt. A bizonytalanság, az tartja életben.

– Mit gondolt Baby Suggs?

– Ugyanazt, de ha őt hallgatta az ember, minden gyereke halott volt. Azt mondta, mindig érezte, hogy melyik mikor ment el: melyik napon, melyik órában.

– Mit mondott, Halle mikor ment el?

– Nyolcszázötvenötben. Azon a napon, amikor az én babám született.

– Akkor hát megszülted a babádat? Soha nem gondoltam, hogy sikerülni fog. – Kuncogott. – Terhesen elszökni.

– Muszáj volt. Sehogy se várhattam tovább. – Lehajtotta a fejét, és ugyanazt gondolta, mint a férfi: milyen képtelenség, hogy sikerült. És ha nem lett volna az a lány, aki bársonyért kelt útra, nem is sikerült volna.

– Ráadásul egy szál magadba. – A férfi büszke volt rá, és közben dühös is. Büszke, amiért megtette; dühös, hogy nem volt szüksége őrá vagy Halléra hozzá.

– Maj’nem egy szál magamba. De azér nem teljesen. Egy fehérlány segített.

– Akkor magán is segített, az Isten megáldja.

– Itt maradhatnál éjszakára, Paul D.

– Nem mondod ezt olyan nagyon biztosan.

Sethe a válla fölött a zárt ajtóra pillantott. – Jaj, dehogyisnem, komolyan mondom. Csak nézd el, hogy mi van a házban. Gyere csak be. Beszélgess Denverrel, amíg főzök neked valamit.

Paul D. összekötötte a cipőjét, a vállára akasztotta, és bement Sethe után az ajtón, egyenesen a piros és hullámzó fény tócsájába, amely körbezárta, ahol megállt.

– Van társaságod? – kérdezte, a homlokát ráncolva.

– Hol van, hol nincsen – felelte Sethe.

– Szentséges isten! – Paul D. kihátrált az ajtón a tornácra. – Miféle gonosz szellem lakik itt nálad?

– Nem gonosz az, csak szomorú. Gyere! Csak lépd át.

Paul D. ekkor alaposan végigmérte. Alaposabban, mint amikor Sethe nedves, fénylő lábbal megkerülte a házat, a cipőjével meg a harisnyájával az egyik kezében, a szoknyája szélével a másikban. Halle kedvese – most is ott van a vas a szemében, most is olyan egyenes a gerince. Kentuckyban sohasem látta a haját. És bár az arca tizennyolc évvel öregebb volt, mint amikor utoljára látta, lágyabb lett azóta. A haja miatt. Túl mozdulatlan az arca, hogy vigasztalni tudjon; a szeme éppolyan színű, mint a bőre, amely azon a mozdulatlan arcon olyan volt, hogy maszknak képzelte, amin könyörületesen két szemet lukasztottak. Halle asszonya. Terhes volt minden évben, akkor is, amikor ott ült a tűz mellett, és elmondta neki, hogy meg fog szökni. A három gyerekét már föltette egy szekérnyi másik közé egy néger karavánba, amelyik átkelt a folyón. Halle anyjához mentek lakni, Cincinnatibe. Ott ültek a picinyke kunyhóban, olyan közel hajolva a tűzhöz, hogy szagolni lehetett a ruhájába bújt forróságot, de Sethe szemében még akkor sem villant meg a fény. Olyan volt, mint a kút, amibe bajosan tudott belenézni. Még így, kilukasztva is el kellett volna fedni a szemét, eltakarni, valami jellel megjelölni, figyelmeztetésül mindenkinek arra, amit az az üresség rejt magában. Úgyhogy Paul D. a tüzet nézte inkább, miközben Sethe elmondta neki, mert a férje nem volt ott, hogy őneki mondja. Mr. Garner halott volt, a feleségének meg akkora daganat nőtt a nyakán, mint az édesburgonya, és már nem tudott senkihez se szólni. Sethe olyan közel hajolt a tűzhöz, ahogy csak a terhes hasától tudott, és neki mondta el, Paul D.-nek, az utolsónak az édesotthoni férfiak közül.

Hatan voltak, akik a farmhoz tartoztak, és Sethe az egyetlen nő. Mrs. Garner sírva, mint egy gyerek, eladta Paul D. bátyját, hogy ki tudja fizetni az adósságokat, amik fölbukkantak azon minutában, hogy megözvegyült. Aztán jött a tanító, hogy rendbe tegye a dolgokat. És amit rendbe tett, az megroppantott még három édesotthonit, és kiverte a csillogó vasat Sethe szeméből, hogy csak két nyitott kút maradt, amikben nem tükröződött a tűz fénye.

Most a vas megint ott volt, de az arca miatt, melyet meglágyított a haj, Paul D. bízott benne annyira, hogy belépjen az ajtaján, egyenest a vibráló vörös fény tócsájába.

Igaza volt Sethének. Szomorú. Ahogy átlépett rajta, a bánat hulláma annyira átitatta, hogy sírni szeretett volna. Hosszúnak tűnt az út az asztalt körülvevő rendes fényhez, de megérkezett – száraz szemmel, baj nélkül.

– Azt mondtad, könnyű volt a halála. Hogy puha, mint a vaj – emlékeztette.

– Ez nem Baby Suggs – mondta Sethe.

– Akkor kicsoda?

– A lányom. Amelyiket előreküldtem a fiúkkal.

– Nem él már?

– Nem. Nem maradt más, csak az, amelyiket akkor hordtam a hasamba, mikor elszöktem. A fiúk meg elmentek. Mind a kettő fogta magát, és elment, épp mielőtt Baby Suggs meghalt.

Paul D. arrafelé nézett, ahol a szomorúság az imént átáztatta. A vörös fény eltűnt, de a helyén valami könnyfátyol csüngött a levegőben.

Talán így a legjobb, gondolta. Ha egy négernek van lába, hát használja. Üljél csak túl sokáig, valaki majdcsak kieszeli, hogyan kötözze össze. Persze… ha a fiai elmentek…

– Férfi nincsen? Egyedül élsz itt?

– Én és Denver – mondta Sethe.

– És jó ez így neked?

– Nekem jó.

Látta, hogy a férfi hiszi is, nem is, hát folytatta. – Egy étteremben főzök a városban. Meg titokban varrok is.

Paul D. ekkor elmosolyodott, mert eszébe jutott a nászruha. Sethe tizenhárom éves volt, amikor Édes Otthonba jött, és a szemében ott volt a vas már akkor is. Ajándék volt Mrs. Garnernek, aki a férje tiszta elvei miatt elveszítette Baby Suggst. Az öt édesotthoni férfi megnézte az új leányt, s úgy döntöttek, nem bántják. Fiatalok voltak, és annyira szenvedtek a nők hiánya miatt, hogy borjakra fanyalodtak. De a vasszemű leányt nem bántották, úgyhogy ő maga választhatott, bár mindegyik laposra verte volna a többit, hogy az övé lehessen. Egy évbe telt, amíg választott – egy hosszú, kemény évbe, s a férfiak közben csak hánykolódtak a szalmazsákon, s mindet az őutána való vágyakozás emésztette. Egyévnyi epekedés, amikor az erőszak tűnt az élet egyetlen adományának. S csak azért tudták megtartóztatni magukat, mert édesotthoniak voltak, férfiak – Mr. Garner így is hencegett velük, miközben más farmerek a fejüket csóválták, figyelmeztetőleg, amikor ezt a szót hallották.

– Tinéktek fiúitok vannak – mondta nekik. – Fiatal fiúk, öreg fiúk, vásott fiúk, rakoncátlan fiúk. Énnálam, Édes Otthonba mindegyik nigger férfi. Mind az összes. Úgy vettem üket, úgy neveltem üket. Igazi férfi mindegyik.

– Mán megbocsáss, Garner. De egy nigger nem lehet igazi férfi.

– Hát, ha félsz tőlük, akkor nem is. – Széles mosoly ült ki Garner képére. – De ha te magad is férfi vagy, akkor azt akarod, hogy a niggereid is azok legyenek.

– Én ugyan nem engedném, hogy nigger férfiak mászkáljanak a feleségem körül.

Ezt a reagálást szerette Garner, ezt várta mindig. – Aztat én se – mondta. – Mán a te helyedben. – És mindig kellett egy perc, hogy a szomszéd, az idegen, a házaló, a sógor vagy bárki volt is az, megértse a viccet. Aztán jött a kiabálás, néha verekedés, és Garner kék-zöld foltokkal, boldogan ment haza, miután újból megmutatta, milyen egy igazi kentuckyi férfi: elég kemény és elég okos ahhoz, hogy a saját niggereiből férfit faragjon, és annak is nevezze őket.

Hát ők voltak azok: Paul D. Garner, Paul F. Garner, Paul A. Garner, Halle Suggs és Sixo, a vadember. Mind a húszas éveikben, nő nélkül, hogy borjakat hágtak, erőszakról álmodtak, hánykolódtak a szalmazsákjukon, dörzsölték a combjukat, és várták az új lányt – azt, amelyik elfoglalja Baby Suggs helyét, miután Halle megvette őt ötévnyi vasárnapokkal. Lehet, hogy Sethe ezért választotta őt. Egy húszéves férfi, aki annyira szereti az anyját, hogy öt éven át lemond a szabadnapjáról, csak hogy lássa, amint nyugton elüldögélhet, az komoly vonzerő.

Egy évet várt. És az édesotthoni férfiak teheneket gyaláztak meg, amíg vártak vele együtt. Hallét választotta, és a nászéjszakájukra titokban varrt magának ruhát.

– Nem maradsz egy kicsit? Ki tudna tizennyolc évnek egy nap alatt a végére járni?

A szoba homályából, amelyben ültek, fehér lépcső kúszott fel az emeleti kék-fehér tapétáig. Paul D. csak a tapéta elejét látta; kis sárga pettyek hópelyhek kavargásában, kék háttéren. A korlát és a lépcsőfokok fénylő fehérje egyre csak vonzotta a tekintetét. Minden érzéke azt súgta, hogy a lépcső fölött elvarázsolt és nagyon ritka a levegő. De a lány, aki lejött onnan, gömbölyű volt és barna, s arca egy éber babáé.

Paul D. a lányra nézett, aztán Sethére, aki mosolyogva azt mondta: – Hát ő az én Denverem. Ez pedig Paul D., szívem, Édes Otthonból.

– Jó reggelt, Mr. D.

– Garnernek hívják, kicsim. Paul D. Garnernek.

– Igen, uram.

– Örülök, hogy megnézhetlek magamnak. Amikor utoljára láttalak, még az anyád ruhája elejit gömbölyítetted.

– Ahogyan most is – mosolygott Sethe. – Mán ha bele tud bújni egyáltalán.

Denver megállt a legalsó lépcsőfokon, és hirtelen elpirult, elbátortalanodott. Rég volt, hogy bárki is (jóságos fehér nő, pap, politikus vagy újságíró) az asztaluknál ült, s együttérző hangjukat meghazudtolta a tekintetükből sütő viszolygás. Tizenkét éven át, már jóval azelőtt is, hogy Baby nagymama meghalt, nem járt itt semmiféle látogató, de barát biztosan nem. Egyetlen színes bőrű se. És biztosan soha nem járt itt ilyen mogyoróbarna ember túl hosszú hajjal, akinél nincsen se jegyzetfüzet, se rajzszén, se narancs, és nem kérdezősködik. Olyan, akivel az anyja szívesen beszél, sőt akár mezítláb is. És úgy néz ki közben, mint egy kislány, sőt direkt megjátssza, mintha nem az a csendes, méltóságteljes asszony volna, akit Denver egész életében ismert. Aki sohasem fordította el a tekintetét, aki nem fordította el a tekintetét akkor sem, amikor egy férfit halálra tiport egy kanca a Sawyer’s étterem előtt; és amikor egy koca enni kezdte a saját malacait, még akkor sem. És amikor a baba szelleme felkapta Hopp Fiút, és olyan erősen a falhoz csapta, hogy eltört két lába, és kibuggyant a szeme, olyan erősen, hogy vonaglani kezdett, és elrágta a saját nyelvét, az anyja akkor sem fordította el a tekintetét. Fogott egy kalapácsot, azzal verte a kutyát, amíg el nem terült, letörölte a vért és a nyálat, visszadugta Hopp Fiú szemét a fejébe, és helyreigazította a csontjait. És Hopp Fiú meggyógyult, csak néma lett, és bizonytalan a járása, de inkább a rossz szeme, mint a görbe lába miatt, és lehetett tél vagy nyár, eső vagy aszály, semmivel sem tudták többé becsalogatni a házba.

És itt volt ez az asszony, olyan lélekjelenléttel, hogy el tudott bánni egy megvadult kutyával, és most fájdalom rázta a keresztbe tett bokáit, és elfordította a fejét a lánya testéről. Mintha szem nem bírná elviselni, olyan nagy. És se neki, se a férfinak nincsen cipő a lábán. Vörösen, gyáván állt ott Denver – és magányosan. Mennyien elmentek már: előbb a testvérei, aztán a nagyanyja – komoly veszteségek, mert hisz nem voltak gyerekek, akik bevegyék a játékukba, vagy a térdükön lógjanak a tornácuk korlátján. De mindez nem számított addig, amíg az anyja nem fordította el a tekintetét, ahogyan most, amitől Denver arra vágyott, szó szerint vágyott, hogy a baba szelleme haragjának valami jelét mutassa.

– Helyes kis hölgy – mondta Paul D. – Helyes. Szép arca van, mint az apjának.

– Ismeri az apámat?

– Ismertem. Jól ismertem.

– Tényleg, anyu? – Denver hirtelen az újralobbanó szeretettel küzdött.

– Hát persze hogy ismerte az apádat. Mondtam, hogy Édes Otthonból való.

Denver leült az alsó lépcsőfokra. Nem volt hely, ahová méltósággal elmehetett volna. Azok ott egy pár voltak, s úgy mondták, hogy „Apád” meg „Édes Otthon”, hogy világos volt, mindkettő csak az övék, neki semmi köze hozzájuk. Hogy az apja hiánya sem az övé. Valamikor Baby nagyié volt – a fiának a hiánya, akit mélyen gyászolt, mert ő volt az, aki kihozta onnan. Aztán az anyjának a hiányzó férje lett. Most meg ennek a mogyoróbarna idegennek a hiányzó barátja. Csak akik ismerték őt („jól ismertem”), csak azok mondhatták, hogy hiányzik nekik. Mint ahogy csak azok emlékezhettek Édes Otthonra, akik ott éltek, csak azok sugdoshattak róla, oldalvást egymásra pillantva közben. Megint a baba szellemére vágyott – most izgalommal töltötte el a haragja, amikor pedig azelőtt mindig kimerítette. Kiszívta belőle az erőt.

– Van itt nálunk egy szellem – mondta, és ez bejött. Már nem voltak egy pár. Az anyja már nem rázta a lábát, és nem nézett úgy, mint egy kislány. Édes Otthon emléke egyszerre kiszökkent a férfi szeméből, aki miatt az anyja olyan kislány módra viselkedett. Paul D. gyorsan felnézett a szikrázóan fehér lépcsőre Denver mögött.

– Igen, hallottam – mondta. – De csak szomorú, a mamád azt mondja. Nem gonosz.

– Nem, uram – mondta Denver –, nem gonosz. De nem is szomorú.

– Akkor milyen?

– Bántott. Magányos és bántott.

– Igaz ez? – fordult Sethe felé Paul D.

– Hogy magányos-e, azt nem tudom – mondta Denver anyja. – Dühös, az lehet, de hogy a csudába lenne magányos, amikor itt van velünk minden percbe?

– Biztos akar valamit tőletek.

Sethe megvonta a vállát. – Csak egy baba.

– A nővérem – mondta Denver. – Ebbe a házba halt meg.

Paul D. megvakarta a szőrt az álla alatt. – Arra a fej nélküli asszonykára emlékeztet Édes Otthonból. Emlékszel rá, Sethe? Folyton ott barangolt az erdőbe.

– Hogy felejthetném el? Gyötrelmes…

– Hogy van az, hogy aki csak elszökött abból az Édes Otthonból, mind folyton csak róla beszél? Ha egyszer olyan édes volt, ott is maradhattak volna.

– Hé, te lány, hogy beszélsz?

Paul D. felnevetett. – Igaz, igaz. Igaza van, Sethe. Nem volt édes, és biztosan nem volt otthon. – Megrázta a fejét.

– De hát ott éltünk – mondta Sethe. – Mind együtt. Emlékszünk rája, ha akarjuk, ha nem. – Megborzongott. Kis fodrozódás a karján, de megsimította, hogy elcsituljon. – Denver – mondta –, gyújts már be a sparheltba! Egy barátom van itt, mán csak nem engedhetem el úgy, hogy meg se etettem.

– Ugyan már, miattam ne fáradjatok – mondta Paul D.

– A kenyér nem fáradság. A többit meg hoztam onnét, ahol dolgozom. A legkevesebb, ha egyszer ott főzök hajnaltól napestig. A csukát szereted-e?

– Ha ő szeret engem, én is őtet.

Már megint kezdik, gondolta Denver. Háttal volt nekik, szórta be a gyújtóst, de úgy, hogy közben majdnem elaludt a tűz. – Miért nem marad itt éjszakára, Mr. Garner? Akkor aztán hajnalig beszélgethetnének Édes Otthonról.

Sethe két gyors lépést tett a sparhelt felé, de még mielőtt megránthatta volna Denver gallérját, a lány előrehajolt, és sírni kezdett.

– Mi bajod? Még sose viselkedtél így.

– Hagyjad csak – mondta Paul D. – Idegen vagyok neki.

– Hát épp ez az. Semmi oka, hogy így nyelveljen egy idegennel. Jaj, babám, mi baj? Történt valami?

De Denver most már úgy reszketett és zokogott, hogy nem tudott beszélni. Kilenc éven át beléje szorult könnyek áztatták túlságosan is asszonyos mellét.

– Nem bírom tovább. Nem bírom.

– Micsodát? Mit nem bírsz?

– Nem bírok itt élni. Nem tudom, hova menjek vagy mit csináljak, de nem bírok itt élni. Senki se beszél velünk. Senki se látogat meg minket. A fiúk nem szeretnek. Meg a lányok se.

– Szívem, szívem.

– Mér mondja, hogy senki se beszél veletek? – kérdezte Paul D.

– A ház miatt. Az emberek nem…

– Nem is! Nem a ház miatt. Miattunk! Miattad!

– Denver!

– Hagyjad, Sethe. Nehéz egy fiatal lánynak egy házba élni egy szellemmel. Az bizony nem lehet könnyű.

– Könnyebb, mint sok más dolog.

– Gondolkozz, Sethe. Én meglett ember vagyok, aki már nem láthat és nem csinálhat semmi újat az életbe, és én mondom neked, hogy nem könnyű. Tán el kéne költöznötök. Kié ez a ház?

Denver válla fölött Sethe fagyos pillantást vetett Paul D.-re. – Mit érdekel az téged?

– Nem engedik tán, hogy elmenjetek?

– Nem.

– Sethe.

– Nincs költözés. Nem megyünk sehová. Így van jól, ahogyan van.

– Azt mondod, így van jól, amikor ez a gyerek félig eszét vesztette mán?

Valami roppant a házban, és a fülelő csöndben Sethe beszélni kezdett.

– Egy fa van a hátamon, és egy szellem a házamban, és köztük semmi, csak a lányom, akit a karomba tartok. Nincs több futás – semmitől se. Nem fogok elfutni semmilyen dologtól ezen a világon. Megtettem egy utat, és megfizettem a jegy árát, de hadd mondjak neked valamit, Paul D. Garner: túl sokba került! Hallod? Túl sokba került. Most ülj le, és egyél velünk, vagy hagyjál minket békén.

Paul D. egy kis dohányzacskót halászott ki a mellényéből – a tartalmára koncentrált meg a csomóra a zsinórján, miközben Sethe bevezette Denvert a nappaliba, ami a nagy szobából nyílt, amelyikben Paul D. ült. Nem volt dohánypapírja, úgyhogy csak babrált a zacskóval, és hallgatta a nyitott ajtón át, ahogy Sethe a lányát csitítja. Amikor visszajött, kerülte Paul D. tekintetét, és egyenesen a tűzhely mellett álló kisasztalhoz ment. Háttal állt neki, és Paul D. kedvére nézhette a haját, nem vonta el a figyelmét az arca.

– Miféle fa a hátadon?

– Huh. – Sethe egy tálat tett az asztalra, és lenyúlt alá a lisztért.

– Miféle fa a hátadon? Nől valami a hátadon? Nem látok semmit, hogy nőne a hátadon.

– Ott van az akkor is.

– Ki mondta azt neked?

– A fehérlány. Ő nevezte annak. Én sose láttam, és nem is fogom. De ő azt mondta, olyan. Mint egy fa. Cigánymeggy. Van törzse, ágai, még levelei is. Kicsi kis cigánymeggylevelek. De az tizennyolc évvel ezelőtt volt. Most is nőlhet rajta a meggy, mán amennyire én tudom.

Sethe vett egy kis nyálat az ujjával a nyelve hegyéről. Gyorsan, könnyedén megérintette a sparhelt lapját. Aztán belefúrta ujjait a lisztbe, szétválasztotta, kis hegyeket és taréjokat túrt, kukacot keresett. Mikor nem talált egyet se, szódát és sót öntött a markába, és a lisztre hajította. Majd benyúlt egy bödönbe, és féltenyérnyi disznózsírt kanyarított ki belőle. Ügyesen átnyomogatta rajta a lisztet, és bal kezével vizet lötyögetve megformálta a tésztát.

– Volt tejem – mondta. – Terhes voltam már Denverrel, de volt tejem, hogy szoptatni tudjam a babát. Szoptattam volna tovább akkor is, amikor előreküldtem Howarddal és Buglarrel.

Sodrófával nyújtani kezdte a tésztát. – Érezte a szagomat mindenki, még mielőtt meglátott. És amikor meglátott, hát látta a csöppeket is a ruhám elejin. Semmit se tudtam tenni ellene. Csak azt tudtam, el kell vinnem a tejemet a babámnak. Senki se fogja úgy szoptatni, mint én. Senki se fogja elég gyorsan adni neki, vagy elvenni, amikor eleget kapott, csak nem tudja. Senki se tudta, hogy nem úgy tud büfizni, ha fölteszed a válladra, hanem csak úgy, ha a térdemen fekszik. Senki más nem tudta ezt, csak én, és senki másnak a teje nem volt jó neki, csak az enyém. Megmondtam ezt az asszonyoknak a szekéren. Megmondtam nekik, áztassanak rongyot cukros vízbe, hogy azt szophassa, úgyhogy mire én is odaérek pár nap múlva, ne felejtsen el. Ott lesz a tej, és ott leszek vele én is.

– A férfiak nem sok mindent tudnak – mondta Paul D. visszadugva a dohányzacskóját a mellényzsebébe –, de azt tudják, hogy egy szopós csecsemő nem lehet sokáig távol az anyjától.

– Akkor tudják, milyen az, elküldeni a gyerekedet, amikor a melled duzzad a tejtől.

– Arról a fáról beszéltünk, Sethe.

– Miután otthagytalak titeket, bejöttek azok a fiúk, és elvették a tejemet. Azér jöttek. Lefogtak, és elvették. Megmondtam Mrs. Garnernek. Volt az a daganat a nyakán, és nem tudott beszélni, de a szeméből könnyek potyogtak. A fiúk megtudták, hogy beárultam őket. A tanító rám küldte az egyiket, hogy nyissa fel a hátam, és amikor összezárult, egy fa volt ott. Ma is ott nő.

– Korbáccsal vertek meg?

– És elvették a tejemet.

– Megvertek, amikor terhes voltál?

– És elvették a tejemet!

A tészta kövér fehér karikái már ott sorakoztak a tepsiben. Sethe újból a sparhelt lapjához érintette nedves mutatóujját. Kinyitotta a sütő ajtaját, és becsúsztatta a tepsit. Ahogy felállt, érezte, hogy Paul D. mögötte van, keze a melle alatt. Kihúzta magát, és tudta, de érezni nem érezte, hogy a cigánymeggyfa ágaihoz nyomja az arcát.

Még csak nem is igyekezett, de mégis olyan ember lett belőle, aki csak úgy bemegy egy házba, és megríkatja a nőket. Mert ővele, a jelenlétében szabad volt sírni. Volt valami áldott a természetében. A nők csak meglátták, és sírni akartak – elmondani neki, hogy fáj a mellük, és fáj a térdük is. Lehettek erősek, okosak, őneki olyan dolgokat mondtak el, amiket különben csak egymásnak: hogy ilyen sokkal a Nagy Változás után egyszer csak hatalmas és mohó lett bennük a vágy, hevesebb, mint amikor tizenöt évesek voltak, és hogy szégyellik, szomorúak miatta; hogy titokban meghalni vágynak – csak hogy megszabaduljanak tőle –, hogy az álom drágább nekik, mint bármilyen nappal. Fiatal lányok oldalogtak hozzá, hogy meggyónjanak neki, vagy elmeséljék, milyen jól vannak öltözve a látogatók, akik egyenesen az álmaikból követik őket. Így aztán, bár nem értette, miért van ez így, nem volt meglepődve, amikor Denver könnyeket hullatott a tűzbe. Se tizenöt perccel később, amikor az anyja, miután elmesélte, hogyan lopták el a tejét, szintén sírni kezdett. Mögötte állt, lehajolva, teste a kedvesség íve, és tenyerében tartotta a mellét. Arcát a hátához dörzsölte, és így kutatta ki a bánatát, a gyökereit; a széles törzsét és a kusza ágait. Ujjait ruhájának kapcsaihoz emelve tudta, anélkül hogy látta volna őket, vagy bármi sóhajt hallott volna, hogy szaporán potyognak a könnyei. És amikor ruhájának felső része a csípőjére omlott, és meglátta a szobrot, amivé a háta változott, mint egy kovács mesterműve, amely túl szenvedélyesre sikerült, hogysem kiállíthatná, csak annyit tudott mondani: – Jaj, Uram, te leány. – És meg nem nyugodhatott addig, amíg meg nem érintette minden fodrát és levelét a szájával, bár Sethe abból semmit sem érzett, mert hosszú évek óta halott volt a bőr a hátán. Csak azt tudta, hogy végre valaki másnak a kezében van a felelősség a melleiért.

És arra gondolt: talán most, most megadatott az a kis hely s az a röpke kis idő, hogy föltartóztassa az események sűrűjét, a szoba sarkába tolja a serénykedést, és csak álljon ott egy vagy két percen át, válltól derékig meztelen, fölszabadulva mellének terhétől, újra érezve az ellopott tej szagát és a kenyérsütés örömét? Talán most az egyszer mozdulatlanná válhat, miközben süt vagy főz – és úgy, hogy ott sem hagyja a sparheltot –, és érezni fogja a fájdalmat, melyet a hátának éreznie kellene. Hogy bízhat a dolgokban, és emlékezhet rájuk, mert ott van mellette az utolsó édesotthoni, hogy elkapja, ha elmerülne bennük?

A kályha meg sem rezzent, ahogy tágulni kezdett saját melegétől. Denver sem motozott a szomszéd szobában. A villódzó vörös fény nem tért vissza, és Paul D. most reszketett először 1856 óta, amikor nyolcvanhárom napon át egyhuzamban reszketett. Bezárva, leláncolva olyan erősen reszketett a keze, hogy nem tudott dohányozni vagy akár rendesen vakarózni. És most megint, de most a lábában. Eltartott egy kis ideig, mire rájött, hogy nem az izgalomtól reszket a lába, hanem mert remegnek a padlódeszkák, és a csikorgó, rángatózó padló még nem minden. Maga a ház vergődött. Sethe a padlóra csúszott, és küszködve próbált visszabújni a ruhájába. S miközben ott állt négy lábon, mintha csak szorítaná vissza a házát a földre, Denver rohant be a nappaliból, rémülettel a szemében, halvány mosollyal a száján.

– A jóistenit neki! Csitulj! – kiáltotta Paul D., miközben elesett, s hadonászott, hogy mibe kapaszkodhatna. – Hagyd békén ezt a házat! Tűnj a pokolba! – Egy asztal rohant felé, s ő elkapta a lábát. Valahogy sikerült ferdén megállnia, és két lábánál fogva az asztalt, csapdosni kezdett vele, tört-zúzott, és sikoltva felelt a sikoltó háznak. – Na mi van, harcolni akarsz? A jóistenit neki! Elég baja van nélküled is! Hallod? Elég baja van!

A rázkódás tétova rángásokká csitult, de Paul D. tovább csapdosott az asztallal körbe, amíg minden csöndes nem lett, mint a kő. Izzadtan, zihálva dőlt a falnak, ahol korábban a kredenc állt. Sethe még mindig a tűzhely mellett guggolt, melléhez szorítva megmenekített cipőjét. Ők hárman, Sethe, Denver és Paul D. egy ütemre ziháltak, mint egyetlen kimerült ember. És volt még egy zihálás: ugyanolyan fáradt.

Vége volt. Denver a tűzhelyhez ment a csöndön át. Hamut szórt a tűzre, és kihúzta a tepsit a tűzből. A dzsemesszekrény a hátán feküdt, tartalma egy halomban az alsó polc sarkában. Denver elvett egy üveget, körülnézett tányért keresve, és talált is egy felet az ajtó mellett. Aztán ezt mind kivitte a tornáclépcsőre, és leült.

Sethe és Paul D. pedig felment oda. Puhán, könnyű léptekkel mentek a fehér lépcsőn, lent hagyva Denvert. Denver pedig lefeszítette a drótot az üveg tetejéről, aztán a fedelet. Alatta szövet volt, az alatt meg vékony viaszkéreg. Leszedte, és kiöntötte a dzsemet a fél tányér egyik felére. Fogott egy kenyeret, és lehúzta róla a fekete héjat. Pára gomolygott puha, fehér belsejéből.

Hiányoztak neki a bátyjai. Howard most huszonkét éves lenne, Buglar huszonhárom. Bár kedvesek voltak vele alvásidőben, és az övé lehetett így az egész fölső ágy, emlékezett rá, milyen volt azelőtt: a boldogságra, ahogy egy kupacban ültek a fehér lépcsőn – ő Howard vagy Buglar két térde között –, s közben haljmegboszi! meséket találtak ki: szuper módszereket a megölésére. Baby Suggs meg a nappaliban mesélt neki történeteket. Nappal olyan volt a szaga, mint a fa kérgéé, éjjel meg olyan, mint a levélé, mert Denver nem volt hajlandó a régi szobájában aludni, miután a bátyjai elszöktek.

Most meg odafönn volt az anyja azzal a férfival, aki elkergette az egyetlen másik társat, aki volt neki. Denver a dzsembe mártott egy darab kenyeret. Lassan, módszeresen, nyomorultul megette.

TARTALOM

Előszó

I

II

III

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Nemes Krisztián

A szöveget gondozta Balázs Piroska

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Borítótervező Szalkai Diána

Tördelte Kaposvári Franciska

ISBN 978 963 620 858 5

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Petrona – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License