Györffy Miklós

Egy emigráns
vallomásai

— részlet —

KALLIGRAM
2022

A kötet megjelenését a Nemzeti Kulturális Alap támogatta.

Copyright © Györffy Miklós, 2022
ISBN 978 963 468 309 4

„De egy napon majd, mondtam Gambettinek, mégiscsak följegyzek mindent, ami Wolfseggel kapcsolatos. Mert évtizedek óta nem hagy nyugodni. Miután az enyéim nem tudják leírni, hogy Wolfsegg milyen, s milyen volt, nem tudják, és nem is akarják, ez a kézenfekvő feladat énrám hárul. Legalábbis megkísérlem, mondtam Gambettinek, s leírom Wolfsegget, ahogyan én látom, mert mindenki csak azt írhatja le, amit ő lát, nem mást. És ha azt kell mondjam, hogy én csak egy szörnyűséges Wolfsegget látok szörnyűséges emberekkel, akkor semmi sem tántoríthat el attól, hogy ezt dokumentáljam. Mikor máskor, ha nem most, amikor a helyzetem is olyan, amikor a fejem is megvan hozzá, mondtam Gambettinek, ebből a távolságból, Rómából tehát, ami egy ilyen szándék szempontjából a lehető legkedvezőbb. Itt, ahol megvan a nyugalmam, a Piazza Minerván, ebben a házban alapjában teljességgel zavartalanul dolgozhatok korunk egyik, az efféle munka számára éppenséggel ideiglenes centrumában. Évek óta gondolok arra, hogy meg kell írnom Wolfseggről ezt a beszámolót, a wolfseggi emberekről, a wolfseggi viszonyokról, szerencsétlenségükről és aljasságukról, gyarlóságukról és jellemtelenségükről, mindarról, amit részükről megéltem, s ami, míg élek, éjszakáimat így vagy úgy, de álmatlanná és hátborzongatóvá teszi, hogy az igazat mondjam, Gambetti. Megkísérlem majd olyanoknak mutatni őket, amilyenek, bár ez persze csak annyit jelent, hogy én ilyennek láttam, én ilyennek látom őket… Valójában, Gambetti, többször is hozzákezdtem ehhez a beszámolóhoz, de már az első leírt mondattal kudarcot vallottam. És mindig félbehagytam, és a fejemhez kaptam a gondolatra, hogy nyilvánvalóan bolond vagyok, ha azt hiszem, hogy be kell számoljak Wolfseggről, mert csak egy bolond készít efféle beszámolót. Mi lenne a haszna? Kérdeztem magamban minden alkalommal, és mindig arra jöttem rá, hogy az efféle beszámolónak a világon semmi haszna nincsen. De mindig világos volt előttem, s az utóbbi időben csak még világosabb, hogy meg kell írnom ezt a beszámolót, hogy nem úszhatom meg, bárhogy is berzenkedem ellene, egy napon meg kell csinálnom.”

(Thomas Bernhard)

1

A temetés után nehéz, fojtogató álmom volt. Valami boltíves teremben vagy folyosón ültem egy padon, és mintha orvosi rendelésre vártam volna. Aztán egy izzadság- és lábszagú öltözőben le kellett vetkőzni, és büdös félhomályban, egy szál gatyában várni, hogy sorra kerüljek. Mikor szólítottak, be kellett állni egy ernyőfényképszűrőnek nevezett készülék átvilágító lemezei közé, teliszívni a tüdőt, és akkor nagy zörgéssel kis híján összepréseltek a lemezek. Nagyot csattant az ósdi gép, kilép, mondta az orvos, aki mintha a sebhelyes arcú Cziráki lett volna, és bemondott egy számot az asszisztensnőnek, aki felírta azt egy osztálykönyvszerű nyilvántartásba. Akinek elég nagy volt a tüdőkapacitása, azt velem együtt félreállították, és aztán liften levittek bennünket egy nagy, homályos föld alatti terembe, ahol Cziráki körbefutást vezényelt. A padlón mindenfelé üvegszilánk volt szétszóródva, én viszont valamiért mezítláb voltam. Úgy látszik, tévedésből a cipőmet és a zoknimat is lehúztam az öltözőben, aztán megfeledkeztem róluk. Hiába kapkodtam a lábamat, nem tudtam kitérni az üvegcserepek elől. Szétnyílt kagylók is voltak köztük. Cziráki itt már a bordó melegítőjében volt, hadd lássuk, mi fér abba a tüdőbe, kiáltotta, ügetés magas térdemeléssel, fölemelkedünk a levegőbe. Mire bicikliző lábmozdulatokkal valóban lebegni kezdtünk a szilánkos padló fölött. Egyszerre víz öntötte el a termet, és bútorok bukdácsoltak benne. Mintha szökőár vagy vízesés sodorta volna őket, úgy zúdultak be az áradattal együtt. Vigyázni kellett, nehogy eltalálják az embert. Egyre emelkedett a vízszint, már nem ért le a lábam, örvény forgatott körbe a lebegő, himbálózó bútorokkal együtt, mint valami ringlispílen. Nem süllyedt el semmi, minden a felszínen lebegett, ami vasból volt, az is. Fenyegetően közeledtünk a mennyezethez, már csak egy-két méterre voltunk tőle és a vasráccsal védett lámpáktól. Ekkor rekedt berregéssel megszólalt az iskolacsengő, és kezdett valahol kifolyni a víz a medencéből. És a vízzel meg a bútorokkal együtt engem is szívott lefelé a láthatatlan nyílás. Az összes bútor körém gyűlt, volt köztük leltári jeggyel ellátott irodai szekrény meg íróasztal, összefirkált, összekarcolt iskolapad, törött faszék, üres, poros könyvespolc, mocskos, szakadt heverő, kórházi vaságy, műtőasztal, üvegezett orvosi szekrény, ajtószárnyak. Mintha mindegyik elsőnek akart volna kijutni azon a bizonyos nyíláson, összetorlódtak, maguk alá temettek. Mikor elfolyt az összes víz, a kövezett fenéken akkora bútorhalom tornyosult fölém, hogy mozdulni sem tudtam tőle. Épphogy sikerült köztük úgy elhelyezkednem, hogy nem nyomtak agyon. Ha megmozdítottam valamit, körös-körül omlások, zuhanások indultak meg. Ráadásul csupa iszap volt minden, a bútorok, a kőpadló, én magam is. Egyszer csak a vastag iszapréteg alatt a lábammal kitapintottam valamit, ami mintha vasból lett volna. Fogantyúval ellátott aknafedél volt, és sikerült annyira fölemelnem, hogy be tudtam nézni alája. Az akna alján valami sötét, olajos folyadék csillant meg. És meleg levegő áramlott lentről fölfelé. Bemásztam az aknába, kezemmel és lábammal egy vaslétra fokait tapintottam ki, és megindultam lefelé. Fölöttem nagy dörrenéssel becsapódott az aknafedél. Mikor elfogytak a létra a fokai, lenyújtottam a lábam, amennyire tudtam, és valami puhára léptem. Kiderült, hogy egy emberi test fekszik odalenn, valami kőpadkán. Először azt hittem, hulla, de aztán meghallottam, hogy recsegő hangon horkol. Közelebb hajoltam hozzá, megráztam a vállánál fogva. Dühösen rám szólt, hogy miért nem hagyom aludni. Tomori volt az, de szakáll nélkül. Mi van, mondtam, levágtad a szakálladat? Távolabb egy viharlámpa égett, és derengő fénye egy szűk alagutat világított meg, amely tele volt emberekkel. Mindenki azon a bizonyos padkán feküdt, mellettük egy vályú alakú, kövezett mederben víz csordogált. Mamát pillantottam meg, egy tányéron gerezdekre felszeletelt almát nyújtott felém. Vigyázz, mondta, le ne essenek. Nagy itt a piszok. Ekkor mennydörgésszerű robajlással beszakadt az alagút teteje, és fentről ránk zuhantak a bútorok. Énrám egy vaságy esett, de úgy, hogy a négy lába közt éppen alája kerültem. Görcsösen tartottam a kezemben az almagerezdes tányért.

Nagyjából ekkor ébredhettem fel, de ennek egy darabig még nem voltam tudatában, mert nem tudtam, hol vagyok, és álmodom-e, vagy ébren vagyok. Aztán lassan kitisztult a fejem, rájöttem, hogy ez a Naphegy utcai lakás, és Sándor meghalt. Előző nap volt a temetése. Nem tudtam többé elaludni, de nem is akartam, sőt inkább fölkeltem, és görcsösen igyekeztem magamhoz térni. Úgy éreztem, ha nem nyerem vissza az öntudatomat, nagy veszély fenyeget. Elővettem a laptopomat, leültem a Várpalotára néző ablak elé, és bekapcsoltam. Még sötét volt, és a ködösen, zúzmarásan derengő, sárgás fényben olyan volt a Dózsa-szobor mögött emelkedő, sokemeletes homlokzat, mint valami erődített babiloni palota. Gyorsan leírtam az álmomat. Még soha életemben nem írtam le egyetlen álmomat se. Aztán eszembe jutott, mit keresek itt. A temetés, Sándor, és hogy reggel indulnom kell vissza.

Két hete rettenetes dolog történt: Sándor meghalt autóbalesetben. Szekszárd felől jött hazafelé egyedül a 6-os úton, és frontálisan összeütközött egy szembejövő kőszállító teherautóval. Valahol Dunaföldvár és Szekszárd között. Azonnal szörnyethalt, kocsija és ő maga is a felismerhetetlenségig összeroncsolódott. A rendőrök szerint legalább százzal-százhússzal ment. Fényes nappal volt, az út száraz, más autó épp sehol. Nem lehet tudni, mi történt, elaludt-e, vagy műszaki hiba okozta a balesetet. Vagy talán öngyilkos lett? Bár ez biztosan másnak is eszébe jutott, szóba hozni nem merte senki. Én legalábbis nem mertem, és nekem sem célzott rá senki. Hogy az utóbbi időben Zsuzsa vagy Margit milyen kapcsolatban voltak vele, mit tudtak róla, az egyre ritkább családi összejöveteleken kívül találkoztak-e vele néha, erről sem tudtam meg semmit. Valaki állítólag azt mondta, mesélte mellettem a temetésen a szomszédjának egy másik valaki, aki nyilván nem tudta, ki vagyok, hogy volt valami gyógyíthatatlan baja. Meg is operálták, de hiába. Ezt aztán mégis megkérdeztem Margittól, de ő azt mondta, hogy nem hallott semmiféle betegségről meg operációról. Persze ha tényleg alig érintkeztek, tőle akár tényleg lehetett is valami baja. De az is lehet, hogy tudott róla, csak nekem nem mondta meg. Ha így volt, fogalmam sincs, miért nem. Talán mert úgy gondolta, hogy ez már nem tartozik rám? Még az a képtelen gondolat is megfordult a fejemben, hogy esetleg AIDS-e volt, és azért nem lehet erről beszélni. De hát Sándor végtére is annyit autózott egész életében, hogy a végzetes baleset folyton növekvő statisztikai valószínűsége egyszer csak elérhette a kritikus értéket.

A nagymarosi temetőben temették el, Apa és Mama mellé. Vagy temettük? Zsuzsa állítólag azt szerette volna, ha nem itt kinn, hanem Farkasréten vagy a köztemetőben temetik el, Margit szerint viszont Sándor neki többször mondogatta, hogy ha majd eljön az ő ideje, a nagymarosi ház kertjében temessék el. Hogy így volt-e, nem tudom, Margit és Zsuzsa már rég nem voltak beszélőviszonyban. Zsuzsa nem erősködött, mióta Sándor elhagyta, megadóan, depresszióba süppedve viselte a sorsát. Végrendelet nem került elő. A kerti temetést az esetleges árvizek miatt végül is el kellett vetni.

Most este érkeztem vissza Pestről, egyhuzamban vezettem végig, és zaklatottabb vagyok, mint bármikor az elmúlt napokban. Mikor hajnalban felébredtem abból az álomból, felöltöztem, összepakoltam és elindultam. Csak Bécs környékén kezdett világosodni. Többször azon kaptam magam útközben, hogy semmire nem emlékszem az elmúlt órából vagy a legutóbb megtett kilométerekből. Néha fennhangon beszéltem magamban, mondatokat fogalmaztam. Beszélgettem, vitatkoztam Sándorral meg másokkal. Apával, Tomorival, Sárával. Egyikük sem volt ott a temetésen. Apa és Tomori már meghalt, Sárával nem tudom, mi van.

Valamikor délelőtt, amikor már biztos lehettem benne, hogy ébren van, egy parkolóból teljesen fölöslegesen telefonáltam Edithnek Stuttgartba, de aztán nem igazán tudtam neki mit mondani, ő ellenben megijedhetett, mert hallhatta a hangomon, hogy csak azért hívom, hogy megkapaszkodjam valakiben. Gyakrabban kellett megállnom, mint máskor, fel-alá járkáltam a Rasthausok előtt, és mélyeket lélegeztem. Egy benzinkútnál cigarettát vettem, rágyújtottam, pedig már tizenvalahány éve leszoktam róla, de nem segített, inkább rosszat tett, eldobtam.

Mióta leléptem otthonról, már harmincnégy éve, meglazult, jóformán elhalt a kapcsolatom Sándorral. De szorosabb volt-e valaha? Miféle kapcsolat az, amely egyrészt olyan adottság, mint a testem, mint a lélegzetvétel, másrészt folyton tisztázásra, értelmezésre, megerősítésre szorul? Mivel képzeletben régen is folyton párbeszédet folytattam vele, gyakran már nem tudtam, végül is mit mondtam el neki, mit beszéltünk meg ténylegesen, és mi volt az, ami csak az én fejemben hangzott el. Amikor még együtt éltünk, de később is, amikor külön utakon kezdtünk járni, rendszeresen rajtakaptam magam, hogy meg akarok felelni neki, hogy leginkább neki akarok megfelelni. De sosem volt igazán világos, miben akarok, miben kellene megfelelnem. Ő maga tanácsokba, véleményekbe, felszólításokba foglalva nemigen állított fel velem szemben követelményeket. Ugyanakkor sosem voltam biztos benne, kíváncsi-e egyáltalán az én véleményemre. Meghallgatott, néha vitatkoztunk is, de úgy éreztem, nem igazán fontos neki, hogy mit gondolok, vagy hogy meggyőzzön a véleményéről. Ezt akár úgy is lehetett volna érteni, hogy tiszteletben tartja a szuverenitásomat, de közben én egyáltalán nem éreztem magam szuverénnek, őt viszont annak tartottam, és gyakran bosszantott, sőt sértett, hogy mintha ezt ő maga is így gondolta volna. Azért sem erőlteti a megegyezést, a bizalmasabb kapcsolatot, mert alapjában véve reménytelen esetnek tart. És amikor leléptem, mintha éppen ez igazolódott volna. Én meg mintha azért léptem volna le, hogy ne kelljen többé hozzá mérnem magam. Amiből persze nem lett semmi, mert ezután kezdtem csak igazán képzeletbeli beszélgetéseket folytatni vele.

Egy idő múlva levelezéssel próbálkoztam. Próbálgattam a hangot: tárgyias beszámoló, érzelmi húrok és lelkizés, politikai kérdések, naplószerű jegyzetek. Nem vette a lapot. Meg is írta, nincs türelme irodalmi leveleket írni. Leginkább még fényképeket küldött, a saját képeiből, utcaképet, tájképet, portrét. Ezekhez néha olyan megjegyzéseket fűzött, amelyek egykori közös élményeinkre utaltak. Ez jobban szíven ütött, mintha részletesen elemezte volna a helyzetét és nézeteit. Vagy tizenöt évig nem láttuk egymást.

Aztán egyszer, valamikor a nyolcvanas évek második felében meglátogatott Zsuzsával, és jóformán azonnal összevesztünk. Szörnyű volt. Tulajdonképpen alig történt valami, de én tudtam, hogy fájó sebeket ejtettünk egymáson. Magyarázni kezdtem a történteket. Hogy miért jöttem el, hogy mennyire elegem lett abból a provinciális posványból, ami körülvett, hogy új, ismeretlen körülmények között akartam próbára tenni magam, és hogy ha valamit sikerült saját erőmből elérnem az életben, azt annak köszönhetem, hogy leléptem. Hogy ha vagyok valaki, akkor itt kint lettem azzá, aki vagyok, annak köszönhetően, hogy megszabadultam az otthoni nyomástól és görcsöktől, meg hasonlók. De alighogy belefogtam a magyarázkodásba, máris tudtam, hogy hiba volt, mert a teljes igazságot nem tudom elmondani. Nem mintha titkolnom kellett volna – akkor már nyugodtan beszélhettem volna róla, de még mindig féltem –, sokkal inkább azért, mert szégyelltem. Szégyelltem, hogy félek, és szégyelltem, hogy a félelemre mint ürügyre is hivatkozom magamban. Leginkább talán mégis azt szégyelltem, hogy mibe keveredtem.

De mindez lényegtelen, gondoltam. A lényeg, hogy egyszerűen el akartam jönni, és kész. És éltem az alkalommal. És volt egy nő, aki várt rám. Vagy ha nem várt is, de egymásba gabalyodtunk. Tudhattam, hogy Apát meg Sándort büntetik majd helyettem, de úgy éreztem, hogy a szorultságom feljogosít a megfutamodásra. Ha maradok, engem büntetnek meg. Vagy az ellenszegülésem miatt közvetlenül, vagy azzal, hogy szemétláda lesz belőlem. És végtére se Apa, se Sándor nem szakadtak meg azért, hogy tolják a szekeremet. Igaz, Apa hosszú ideig eltartott, néha becsületből protezsált is, és az is igaz, hogy nem nagyon volt mit tolni, és én sem jártam a kedvében. Sándorról még ennyit se mondhatok el.

De azért se mondtam el neki akkor mindent, mert tartottam attól, hogy nem hinné el. Azt gondolná, csak kitaláltam a történetet, hogy mentsem magam. Amikor később, már otthon, elmondtam neki is, Apának is, elég egykedvűen fogadták. Se sajnálkozásnak, se rosszallásnak nem adták jelét. Vagy kételkedtek, vagy azt gondolták, zsák a foltját. De az is lehet, hogy már rég tudták, mi történt, és gondolni se akartak rá. Engem meg nem akartak felmenteni. Hát akkor csak főjetek a levetekben. De mindez csak találgatás. Ha valamiért igazán utáltam magam a szökésem miatt, az Sára volt. Hogy őt tényleg cserbenhagytam, elárultam. Pedig már régóta szabadulni akartam tőle, de nem így kellett volna. Most utólag, majdnem húsz évvel később jut csak eszembe, hogy ittjártakor Sándor már vagy túl volt a Sára-ügyön, vagy még benne, és ő nemcsak azt tudta rólam, amit első kézből tudhatott, hanem azt is, amit Sára mondott el neki. Hogy mit, azt nem tudom. Mindenesetre ettől a gondolattól most is összeszorul a gyomrom, és arcomba szökik a vér.

Sándor egy ideig baljósan hallgatott, aztán arról kezdett beszélni, mintha csak olvasott volna a gondolataimban, hogy ha én ezt így gondolom, ha azt gondolom, hogy belőlem idekinn lett valaki, akkor nekem fogalmam sincs arról, mit köszönhetek életem első harminc évének, az otthoni környezetnek és hatásoknak. Hogy például mit jelent az, hogy mi most itt magyarul beszélünk egymással, vagy hogy otthon tűrhetően megtanultam németül meg angolul, vagy olyan történelmi tapasztalatokat szereztem, amelyek kitörölhetetlenül belém ivódtak. Nem arról van szó, hogy ezek az adottságok és tapasztalatok jók-e vagy rosszak, pozitívumok vagy negatívumok, hanem arról, hogy gyakorlatilag véglegesen megformálták az embert, és a kérdés már csak az volt, mihez kezd ezzel az olyan-amilyen személyiségével.

Így mondta: „az ember”, és részben nyilván így is értette, általánosságban, de persze közben rólam volt szó. Én individualista, más szóval önző megoldást választottam, mondta, ráadásul úgy, hogy nem avattam be senkit szándékaimba, ami végül is szívem joga volt, hiszen felnőtt ember voltam, de neki és Apáéknak csalódást és károkat okoztam vele, és persze Sárának is.

Akkor is összerezzentem Sára nevének említésére, ugyanúgy, mint tavaly az erdélyi kiránduláson, amikor egyszer csak szóba hozta őt, és aztán előadta, mi történt köztük. Biztosan látta rajtam, hogy összerándulok Sára nevére, sőt talán azért is mondta ki, mert kíváncsi volt, hogyan reagálok rá. Már hallhatta, hogy a nagyobbik lányomnak is Sára a neve, bár Edith per Sárika emlegette, ilyen magyarosan, és erről mindjárt gondolhatott valamit. Nem számítottam rá, hogy tud egyáltalán Sáráról, azt meg végképp nem sejtettem, amit tavaly tudtam meg. De hát miért ne tudhatott volna róla, nem volt titok a kapcsolatunk, előbb-utóbb mindenki megtudott mindent mindenkiről. Sándorral mindenesetre akkoriban már alig találkoztam, utoljára Micu temetésén, amin egyébként Sára is ott volt velem, de tudtommal csak ő tudta Sándorról, hogy kicsoda, Sándor róla nem.

Most már emlékszem, ’86-ban voltak itt, nem sokkal Csernobil után; ott akkor elengedtem a fülem mellett Sára említését, és Sándor ezt, látszólag lovagiasan, tudomásul vette.

Azzal, hogy dezertáltam – így mondta, emlékszem, és kínosnak éreztem ezt az oda nem illő katonás képzetet –, talán növeltem a hiányérzetet, az elégedetlenséget, a rosszkedvet azokban, akikben enyhíthettem volna, ha otthon emberelem meg magam úgy, ahogy itt kinn embereltem meg magam. Ugyan kik volnának ezek, kérdeztem ingerülten, már csak azért is, hogy ne kelljen megint arra a csalódásra gondolnom, amelyet Sárának okoztam, meg persze nekik is, mire ő, hogy például azokra gondol, akikkel csak azután kerültem volna kapcsolatba, hogy elmentem. Akiknek nem adhattam semmit, holott talán adhattam volna. Ez kicsit megint fellengzősen hangzott, ugyanakkor váratlanul ért. Ilyesmi nekem nem jutott volna eszembe, ez Sándorra vallott. És talált. Tényleg, biztosan megismerkedhettem volna sok érdekes és értékes emberrel, mint ahogy őróla, ha sokkal többet nem is, de ezt tudtam: rengeteg barátja, ismerőse volt, úgyszólván az egész Kárpát-medencében, egész Kelet-Európában. Azt akkor még nem tudtam, hogy Zsuzsával való kapcsolata már akkor romokban hevert, és hogy egyébként se bírta ki mellette senki sokáig. Vagy ő senki mellett.

Azt feleltem, kicsit zavartan, hogy helyette adtam magamból itteni embereknek, a feleségemnek és a lányaimnak, aztán az otthoni frusztrációimat és kudarcaimat kezdtem sorolni, mindazt, ami annak idején csak gyűlt és gyűlt bennem, és amiről folyamatosan képzeletbeli, de egyoldalú beszélgetéseket folytattam vele.

Ezt akkor csak elég homályosan és általánosságokban tudtam megfogalmazni, hogy a fő okról ne kelljen beszélni, de azért célozgassak olyan sérelmekre, amelyekről nem is tud. Közben, biztosan az ő jelenlétének hatására, úgy éreztem, talán nem is voltak ezek a sérelmek olyan súlyosak. Nem mondtam jó védőbeszédet önmagam mellett. De persze úgysem múlott semmi azon, mennyire meggyőző az érvelésem. Sándor épp elég ilyen sirámot hallgathatott végig otthon is, és megint csak tudtam mindjárt, hogy nem kellett volna belemenni ebbe, Sándorral szemben még mindig nem hiszek eléggé magamban. De hát akkor minek vagyok már tizenöt éve „szabad” ember, mit ér, hogy megszabadultam attól, amiből elegem lett?

Edith és Zsuzsa is ott voltak velünk, késő este volt, a gyerekek már lefeküdtek, Zsuzsa nem tudott németül, Edith meg csak szavakat tudott magyarul, inkább angolul érintkeztek, eléggé kezdetlegesen, de most hallgattak. Zsuzsát mi ketten Edithtel akkor ismertük meg. Annak idején, Micu temetése után épphogy csak bemutatkoztunk, nem lehetett tudni, mit tud, mit nem, miről mit gondol. Úgy látszott, Edithtel és a gyerekekkel mindjárt jól kijön, de most láthatóan feszengett, rászólt Sándorra, hogy ne bántson, mire én, hogy nem bánt, erről szó sincs, Sándor meg letorkolta, hogy ne szóljon bele a kettőnk dolgába. Edith a beszélgetést magát nem értette, de tudta, miről van szó, pedig kivételesen nem fordítottam neki, abszurd is lett volna, ha tolmácskodom, miközben a bőrömre megy a játék, de ő az érzékeny antennáival, mint utólag kiderült, pontosan felfogta a lényeget. Sándort nem ismerte, de engem ismert. Bár úgy igazán mindenestül talán ő sem ismert, egyszerűen azért, mert amit hazulról hoztam magammal, azt idevaló ember szerintem még a legintimebb kapcsolatban sem ismerheti meg teljesen. De nem is volt rá elég kíváncsi. Akkor diszkréten Sándor fényképeit nézegette, azt az albumot, amit ajándékba kaptunk tőle, egy gyűjteményt az erdélyi fotóiból.

Soha ilyen beszélgetés azelőtt nem volt köztünk, meg is mondtam ezt Sándornak. Hogyan lehetséges az, hogy abban a bizonyos első harminc évben, amikor évtizedekig egy fedél alatt éltünk, hosszú időn át egy szobában, és aztán később is testvérek maradtunk, hogyhogy nem beszéltünk meg soha ilyen dolgokat, pedig milyen nagy szükségem lett volna ilyesmire, de mindig az volt az érzésem, hogy ő nem látja értelmét az ilyen lelkizésnek, nem hisz benne, elzárkózik előle, férfiatlannak tartja. Láttam rajta, hogy elcsodálkozik, ő sem emlékezett nagy, mélyreható beszélgetésekre, és mintha ez eddig föl sem tűnt volna neki. Az a benyomásom támadt hirtelen, hogy olyan, mint Apa, érzéketlen, fölényes, önző, ő is önző, ezt meg is mondtam neki. Úgy mondtam, hogy ő ütött inkább Apára, nem én. Külsőre talán inkább én, de a természet, alkat dolgában inkább ő. Apával se lehetett beszélgetni, mert meg volt győződve róla, hogy minden úgy van, ahogy ő gondolja, és ezért nincs is rajta mit megvitatni.

Elhallgattunk. Pontosabban Sándor hallgatott el, vagy azért, mert megbántottam, én bántottam meg őt, vagy úgy érezte, máris túl sok szót vesztegettünk olyasmire, amit nem érdemes taglalni, és nekem megint hiányérzetem támadt, amiért egy csomó dolgot nem mondhattam el, nem kérdezhettem meg, mert miközben nőtt bennem a feszültség és az ingerültség, abban is reménykedtem, hogy a nők majd elvonulnak aludni, mi ketten pedig hajnalig folytatjuk a beszélgetést. De ment Zsuzsával ő is lefeküdni, és ezért nagyon dühös lettem rá. Mintha bánta volna, hogy egyáltalán belebonyolódott ebbe a beszélgetésbe, vagy mint valami udvarias vendég, csak egy formalitásnak tett volna eleget azzal, hogy hajlandó volt kicsit elemezni velem a múltat.

Másnap reggel nekem mennem kellett az egyetemre, később meg kerültük a kényes témákat, de Sándor közben egy kicsit talán meg is enyhült, amit főleg Edith és a lányok iránt mutatott ki. Talán ők hangolták lágyabbra úgy, ahogy nekem sohasem sikerült. Elmentek egyszer mind az öten biciklizni, és több óra múlva olyan vidáman, kipirulva jöttek haza, mintha egy család lennének, mintha ők lennének egy család, és én a vendég.

Apát és Mamát tizenhét évig, ’89-ig nem láttam, ők jó darabig nem jöhettek, én meg végképp nem mehettem hozzájuk. Aztán amikor már jöhettek volna, mint ahogy végül Sándorék is kaptak útlevelet, mindig közbejött valami, betegség, esküvő, haláleset, unoka, egyre nehézkesebbek lettek, végtére is akkor már elmúltak hetvenévesek. Szerintem valójában dacból és önvédelemből nem jöttek. Soha nem bocsátottak meg nekem igazán, és ahogy múlt az idő, úgy távolodtam tőlük. Egy darabig nyilván attól is tartottak, hogy egy idegen nőben a menyüket és két idegen gyerekben az unokáikat kellene felismerniük és elfogadniuk. Kimondva-kimondatlanul azt várták, hogy én tegyem meg az első lépést, mi látogassuk meg őket, ami egy idő múlva állítólag már lehetséges is lett volna. Én azonban féltem és megátalkodott voltam. És minél több idő telt el, annál kínosabb zavart és kényelmetlenséget éreztem arra a gondolatra, hogy milyen lenne viszontlátni őket. Edith néha kifogásolta, hogy ennyire negligálom a családomat, de ő se volt jobb viszonyban a sajátjával. Ő mindenesetre megértette, miért félek jobban az elvtársaktól, mint más emigráns ismerőseink, és később azt is, hogy ha netán már nincs is félnivalóm, mégis félek. Belátta, hogy ő erről nem tudhat eleget.

Végül is ’89 júniusában mentem vissza először, én, egyedül, pár napra, rögtönzésszerűen. Pontosabban Wernert kísértem el egy konferenciára, megkért, hogy tartsak vele, mutassam meg neki Budapestet. Véletlenül épp akkor, amikor újratemették Nagy Imrééket. Úgy is mondhatnám, véletlenül épp akkor temették újra Nagy Imrééket, mikor tizenhét év után először mentem vissza újra. A kíváncsiságom akkor már nagyobb volt, mint a bizalmatlanságom. Kíváncsi voltam, mi ez az egész, ami otthon folyik. Miután beléptünk Ferihegyen, NSZK-útlevéllel, de persze akkor még vízummal, egy darabig próbáltam követni képzeletben a szervek észjárását, hogy mit tennének, ha észlelték volna a beutazásomat, és fel akarnának lépni ellenem. Elrabolnak a szállodából? Vagy egyszer csak odalép mellém az utcán egy nyomozó, és felszólít, hogy feltűnés nélkül kövessem?

Sándor elvitt a Hősök terére. Ott a tömeg kellős közepén éreztem magam először teljes biztonságban. Velünk volt az akkor tizenvalahány éves Márk fia is. Sándor fényképezett, arcokat a tömegből. Ezekből aztán később ki is adott egy kötetet. Csupa közelkép a szertartásra figyelő, a beszédeket hallgató arcokról. Sugárzó arcok, síró arcok, nevető arcok, romos-szomorú arcok, csodálkozó arcok, elrévedő arcok, tátott szájak, meredt tekintetek, pisze orrok, krumpliorrok, kajla fülek, gombszemek. Rólam is van egy kép a könyvben. Jólesett, mutogattam, de kicsit zavarba is ejtett. Úgy állok ott a tömegben, mintha közülük való volnék. Attól meg egyenesen feszengek, hogy Apára hasonlítok a képen. Kezdtem hozzáöregedni. És egyre jobban hasonlítottam Sándorra is. Egyszer egy ismerőse, aki régen nem látta, összetévesztett vele Pesten az utcán. Akkor, 1989 júniusában Apáékat is felkerestem. Erről azonban most még nem tudok beszélni.

A temetésről hazafelé jövet elhatároztam, hogy nekiülök, és ahogy múlt éjjel az álmomat, leírom mindazt, ami eszembe jut Sándorról meg a múltról, a gyerekkorunkról, Sáráról meg mindenről. Ahogy hazaértem, mindjárt nekifogok, és amikor csak ráérek, írom tovább az emlékeimet, ha kell, akár egy évig vagy annál is tovább. Módszeresen formába öntöm mindazt, ami Sándor halálával váratlanul véget ért. Hogy egyszeriben így véget érhet minden, arra sem gondoltam eddig. Épp ellenkezőleg, mióta rendszeresen visszajárok, mintha újrakezdődött volna valami. És persze nem is ért véget semmi, a puszta tény, hogy valamiféle emlékiratot akarok írni (azt akarok?), bizonyítja, hogy valami folytatódik, valamit még el akarok érni, ha mást nem, vissza akarok jutni oda, ahol Sándor halála előtt voltam. De hol voltam akkor? Vagy nem is oda kellene visszajutnom, hanem valahová máshová?

Talán azért akarok emlékezni, azért kell emlékeznem, hogy egyelőre legalábbis ne kelljen ilyen kérdéseket föltennem magamnak. Semmilyen kérdést. Naponta néhány óráig olyan életet fogok élni, amelyben Sándor még él, még nagyon messze van az az egyenes, ahol majd jön szembe a kőszállító teherautó, még él Apa is, Mama is, még nem jöttem el Magyarországról, és még azt sem tudom, hogy egyszer el fogok jönni.

Ezt a pár oldalt ma éjszaka írtam, illetve írom még most is, itthon, közvetlenül azután, hogy hazaérkeztem. Sok mindent írtam már életemben, az utóbbi időben főleg németül és angolul, néha ezt-azt magyarul is. Előadásokat, cikkeket, tanulmányokat, egy úgynevezett disszertációt is. Fordítottam németről magyarra és magyarról németre szövegeket, néhány könyvet is. Foglalkoztam irodalommal, tanulmányoztam műveket, de én magam verset, regényt, színdarabot nem írtam soha. Pontosabban néhány filmnovellát írtam annak idején, még otthon, mások keze alá. Néztük a filmeket, a franciákat, Fellinit, Antonionit, Bergmant, Buñuelt, Wajdát, Jancsót, Formant, Federikóval, Kornéllal, Tomorival meg másokkal, és úgy éreztük, nekünk is csinálnunk kell ilyen filmeket. Eltanultuk a fogásaikat, és utánoztuk őket. Voltak persze saját élményeink, volt saját közérzetünk is, ezeket is beleírtuk a filmnovellákba. Nagyjátékfilm a legritkább esetben lett belőlük, de azért az is előfordult. Inkább kisfilmek, amatőrfilmek, 8 milliméteres filmfelvevővel.

Kedveltem a filmírás szertartását. Órák hosszat ültünk ketten-hárman lakásokban, presszókban, strandokon, egyfolytában cigarettáztunk, vitatkoztunk, jegyzeteltünk, és néha kialakult valami, amin aztán ki-ki külön is „dolgozott”. Vagy nem. Ha végül film lett belőle, kicsi vagy nagy, a rendező, akár közülünk való volt, akár más, mindent vitt. Én nem rendeztem semmit, csak kibiceltem. És gyakran úgy éreztem, hogy elorozzák előlem az ötleteimet. Untermannak éreztem magam, aki tartja a gúlát, hogy a tetején pózolhasson valami önimádó akarnok. Aztán mikor leléptem, elmúlt az egész, mint egy kései gyerekbetegség. És most, mint egy író, önéletrajzi regényt akarok írni az eltűnt időről? Emlékiratot, ahol én állhatok a gúla tetején?

Kínos, de nem számít. Semmi nem számít. Még az is lehet, hogy nemcsak a megtörtént dolgokat írom majd le, hanem képzelődni is fogok.

Ahogy jöttem hazafelé, az előzések közben néha attól féltem, hogy egyszer csak szembejön velem egy kamion. Egy eltévedt ámokfutó. Aztán arra gondoltam, miért félek annyira a haláltól? Lehet, hogy Sándor nem félt?

Az óra szerint lassan már hajnalodik, mint tegnap, mikor leírtam az álmomat a Naphegy utcában, de itt jóval később fog kivilágosodni. Holnap vagy inkább ma még nincs órám, a temetés miatt egy hétre szabadságot kértem. Edithre gondolok, aki most Stuttgartban van, és esténként Marthát játssza a Wer hat Angst vor Virginia Woolf?-ban. De már egy éve akkor sem alszik velem, ha nem vendégszerepel valahol. Néha beszélünk telefonon, ritkán találkozunk is, de már külön élünk. Papíron még házasok vagyunk, lehet, hogy hivatalosan nem is fogunk már elválni, de több mint harmincévi együttélés és huszonvalahány éves házasság után Edith egy éve elhagyott. Nem volt nagy dráma, voltak mindenféle előzmények, de erre a fordulatra azért nem számítottam. Tudtam, hogy időnként megcsal, amennyiben húsz-harminc évi házasság után ennek a kifejezésnek van még valamilyen értelme, párszor én is megcsaltam, az utóbbi időben egyszer-kétszer Magyarországon, de ennek sem ő, sem én nem tulajdonítottunk nagyobb jelentőséget. Voltak persze, főleg régebben, nagy jelenetek, ordítozás, zokogás, de aztán ment minden tovább, mint azelőtt. Edith gyakran volt hosszú hetekig távol, hol ebben, hol abban a városban játszott, szállodákban vagy a színház által bérelt lakásokban lakott, és ez sokáig jót tett a házasságunknak, mert egy idő múlva kezdtünk mindig hiányozni egymásnak, és mire újra együtt lehettünk, felfrissült a kapcsolatunk, tudtunk örülni a másiknak. De közben észrevétlenül ártott is neki, szép lassan felőrölte. Egyre inkább megszoktuk, hogy tudunk egymás nélkül is élni. Amíg itthon voltak a gyerekek, bennem föl sem merült ez a gondolat, annál is kevésbé, mert Edith távollétében többnyire nekem kellett gondoskodnom róluk, és ilyenkor gyakran éreztem úgy, hogy aránytalanul sok teher rakódik rám, ezáltal pedig Edithnek tartozása halmozódik fel velem szemben, amit majd le kell valahogy dolgoznia. És főleg eleinte rettentő féltékeny is voltam rá, úgyhogy amikor hazajött, és újra az enyém volt, akkor nem azt lestem, hogyan csíphetnék le magamnak most én egy kis szabadságot, hanem hogy hogyan tehetném magamévá minél inkább, minél mélyrehatóbban. A fölhalmozott tartozást úgy akartam behajtani rajta, hogy telhetetlen birtokbavétellel kárpótolom magam a kiesett napokért és hetekért, meg a tudtomon kívüli esetleges megcsalatásokért. Ilyenkor ő nyilván azért is állt ellen, mert érezte ezt a számonkérő mohóságot.

Mikor aztán a lányok mind hosszabb időre tünedeztek el, és kezdtem hozzászokni ahhoz, hogy nem kell alkalmazkodni hozzájuk, Edith rendszertelen időközönként ismétlődő, hol hosszabb, hol rövidebb ideig tartó jelenléte is kezdett néha olyan körülménynek látszani, amihez alkalmazkodni kell. Bár én hadakoztam magamban a méltatlan érzés ellen, és próbáltam felülkerekedni rajta, ő az érzékeny ösztöneivel nyilván megérezte ezt. Végül elhagyott. Hosszú történet ez, és most egyelőre erről sem akarok írni.

Írtam vagy tizenöt oldalt, lehet, hogy ennyi volt az egész, hirtelen felindulás. Nem volt itthon semmi a hűtőben, a szupermarket már zárva volt, mikor megjöttem, a Grindelallee-n kaptam be valamit a töröknél. Hullafáradt vagyok, de félek lefeküdni. Itt is az ablak előtt ülök, az íróasztalomnál, kinn sárgásszürke a fény, szitál az eső, a kopasz hársfák ágai dermedten csillognak a lámpafényben.

2

Kis híján hároméves voltam az ostrom alatt, és átmenetileg a klinika alagsorában laktunk. Később néhány hétre még lejjebb, az óvóhelyre kellett költözni. Az alagsorban viszonylag tágas helyiségünk volt, kórházi vaságyakkal és fenn a magasban két ablakkal, amelyek a klinikakertre nyíltak. Mama egy délelőtt takarított, és hogy ne legyek útban, gerezdekre felszeletelt almával kiküldött a folyosóra. Ennek is fenn a magasban voltak az ablakai, és lentről, hát még az én kilencven centis szemszögemből csak a túloldali bérház teteje és a szürke ég látszott. Leültem egy padra, az ajtónkkal szemközt, az utcai főfal tövében, ölembe tettem a tányért, és elmélázva dugdostam a számba az almagerezdeket. Erre valamiért különösen jól emlékszem. A folyosó tele volt kiszuperált bútorokkal. Vagy talán nem is selejtes bútorok voltak ezek, hanem a klinika olyan berendezési tárgyai, amelyeket a fenti helyiségekből menekítettek le ide. A pad biztosan az a fajta fehér háttámlával és karfával ellátott kórházi pad volt, amelyen korábban vizsgálatra váró betegek üldögélhettek valamelyik folyosón. Ekkor még, de ez már későbbi tudás, sem sebesültek, sem az oroszok nem lepték el az alagsort, bár javában folyt már Budapest ostroma.

És akkor egyszer csak irtózatos robajjal beszakadtak a fejem fölött az ablakok, és mindent elöntött a zuhogó por, üvegcserép és törmelék. Csak arra emlékszem, hogy rémülten felugrottam, beszaladtam a szobába, és bebújtam az ágy alá. Mamának később csak nagy nehezen sikerült előcsalogatnia. A szobánkban is felborult meg lezuhant egy csomó holmi, betörtek az ablakok, és szétszóródott a kintről bezúduló törmelék. Ha az ajtó be lett volna csukva, valószínűleg kitépte volna keretéből a légnyomás. Nekem csak azért nem esett bajom, mert a magas főfal fedezékében ültem, már a talajszint alatt, éppen két ablak között. Súlyos szovjet bombatámadás érte a klinika környékét.

Apa tanársegéd volt a klinikán, és amikor az oroszok már Budapest felé közeledtek, beköltöztette ide a családot. A régi lakásunkra csak fényképek alapján emlékszem, halványan. Már elhagytuk, mikor lebombázták. Látható a képeken néhány olyan bútor, méghozzá vadonatúj állapotban, amiket én már csak a későbbi lakásunkból ismertem, az évek múlásával egyre kopottabban. Ezek, úgy látszik, túlélték a bombázást. Még tegnap útközben jutott eszembe, hogy az előző éjjeli álmom összefüggésben lehetett ezzel a homályos háborús emlékképpel, amire már nagyon régóta nem gondoltam.

Sándor nincs benne az emlékképben. Sándornak is ott kellett lennie valahol, de rá nem emlékszem. Ötéves volt ekkor. Talán mászkált valahol az épületben. Azt hiszem, soha nem beszéltem vele erről, mert sokáig nem tudtam, hogy volna itt valami megbeszélnivaló, hogy ez akár közös emlékképünk is lehet. Valamikor úgy helyezkedett el bennem ez a kép, mint amiről tudomásom van ugyan, de mintha nem hozzám tartozna, vagy mint egy olyan tárgy, amely csak úgy van, de ha nem lenne, észre se venném a hiányát. Megszoktam a közelségét, mint más ismerős tárgyakét, nem kerestem a helyét és az értelmét az életemben. Aztán egyszer, fogalmam sincs már, mikor, rájöttem, hogy ez egy második világháborús emlék, az én emlékem, éspedig nyilván az első és egyetlen olyan emlékem, amely első három évemből a tudatom felszínén megmaradt. A többi korai emlékem, ha léteznek egyáltalán valamilyen agy- vagy idegsejtek formájában, valahol a tudat mélyvizében élték és élik mindmáig ismeretlen életüket. Ez valahogy fennakadt. A következő időből megint jó darabig nem emlékszem semmire, vagy ha mégis rémlik valami, nem tudom, mikori emlék.

Az első iskolai nap képein Sándor is látszik a háttérben. A Deák téri elemi iskolába írattak be hat és fél éves koromban. Sándor is ide járt, már harmadikos volt. Azért jártunk ide, mert az államosítás előtt az evangélikusoké volt ez az iskola, és Mama, evangélikus lévén, talán várt valamit tőle, meg egyáltalán a vallásos neveléstől, aminek akkor már meg voltak számlálva a napjai. Sándor mint elsőszülött feltehetőleg azért lett evangélikus, mert Apát, aki református volt, egyáltalán nem érdekelte a vallás, és ráhagyta Mamára, hogy ő válasszon felekezetet. Én aztán már református lettem, hogy Apa egyházának is jusson valami. Akkor az ilyesminek az úgynevezett reakciós vagy keresztény úri családokban még volt jelentősége. Margit aztán szintén evangélikus lett. Apa erről talán már csak úgy értesült, hogy a keresztelőre megint a Deák téri templomba kellett elmenni.

Közvetlenül a templomhoz illeszkedett az iskola patinás, klasszicizáló épülete. Sütő utca, jut most eszembe az utca neve. Igazi régi jó utcanév. Soha semmilyen más vonatkozásban nem találkoztam vele, mintha nem is lett volna ott a Belváros szélén. Előzőleg Mama elvitt valami erőfelmérésre, az igazgató megvizsgált, iskolaérett vagyok-e. Úgy látszik, megfeleltem. De lehet, hogy ez egy évvel előbb történt, és akkor még nem feleltem meg. Hogy református létemre felvettek, az talán már a közeledő végromlás előjele volt. A vihar elől befogadjuk az eltévedt báránykát is. Csak egy évig jártam ide, mert aztán bevezették azt a népi demokratikus rendszert, hogy a lakhely szerint illetékes iskolába kell járni.

Mama persze elkísért az első tanítási napon, és aztán vagy várt rám, vagy visszajött értem, de még valószínűbb, hogy Sándorral mentem haza, mint később majdnem mindennap. Előzőleg nagyjából felkészített, mi vár az emberre az iskolában, sőt biztatóan integetett az ajtóból, mialatt a mamák kíséretében gyülekeztek a megszeppent elsősök. Én egyáltalán nem voltam megijedve, ellenkezőleg, nem fértem a bőrömbe. Talán ki akartam próbálni, meddig lehet feszíteni a húrt. Mindenáron el akartam érni, hogy a tanító néni állítson ki a sarokba. Kilátásba helyezte ugyanis, hogy aki rossz, azt sarokba állítja. Mintha lett volna egy partnerem is a rosszalkodásban. Gondolom, fecsegtünk, lökdösődtünk, viháncoltunk. Többször ránk szólt a tanító néni, aztán kiállított bennünket két külön sarokba. Nagyon örültem, hogy sikerült. Akkoriban még használatban volt ez a bájos iskolai ijesztgetés, a sarokba állítás. A kukoricára térdepeltetés talán már nem. Mámorhoz hasonló érzéssel töltött el a tudat, hogy nem kell a padban ülnöm, kinn állhatok a sarokban, irigykedve lesnek a többiek, akik közül néhányan talán még akkor is bőgtek, mert nagy bőgésekkel kezdődött az első iskolai nap. A komiszságnak ez az enyhe bódulata szintén belém tokosodott, mint valami baleset apró, alig látható nyoma, amelyet később büszkén mutogat az ember.

Eltelt néhány nap, mióta visszajöttem. Miközben végzem a dolgom, keresgélek az emlékezetemben. Néha azon kapom magam, hogy magamban beszélek. Utólag nem mindig tudom megmondani, hogy csak gondolatban beszéltem-e, vagy mormoltam is, amit megfogalmaztam: nem lényegbevágó dolgokról, nem nagyjelenetekről, fordulópontokról, konfliktusokról, ellenkezőleg, mellékes apróságokról, amiket az ember csak úgy észrevétlenül elhagy maga mögött, ahogy egy-egy tárgyat, ruhadarabot, feljegyzést dob el abban a hiszemben, hogy már nem lesz rá szüksége. Emlékrögöket, emlékzárványokat, amik kavicsokként sodródnak valahol a tudatfolyó fenekén.

Mama néha elvitt kettőnket moziba. Margit még nagyon kicsi volt, őt ilyenkor rábízta a parasztlányra, aki akkor nálunk szolgált. Magyarán a cselédlányra. Már kikiáltották újra a köztársaságot, sőt időközben a proletárdiktatúrát is, megszűnt az elnyomás és a szolgasors, de cselédlányunk, az még volt. Nemcsak nekünk, szinte minden ismerős családnak. Mint utóbb kiderült, a kiváltságos elvtársaknak is.

Mozizni az Urániába és a későbbi Filmmúzeumba jártunk, amit akkor, úgy emlékszem, Broadway mozinak hívtak. Vagy akkor már Ady mozinak? A Tanács körút és a Dohány utca sarkán volt, a pincében. Egy Pinocchio-rajzfilm volt az első film, amit itt láttam. Rettentően felizgatott. A tévé akkor még nem készítette fel a gyerekembert a mozira, ezért a mozgóképvarázs brutalitása rajtaütésszerűn érte. Mint a vonat érkezése a kávéházi közönséget a Lumière testvérek első vetítésén. Mamának ki kellett kísérnie a moziból. Sándor persze bent maradt, végignézte a filmet, mi odakinn megvártuk, és amikor az előadás végén kijött, egyedül és diadalmaskodva, nagyon szégyelltem magam előtte.

A Lúdas Matyit már anyai felügyelet nélkül néztük meg. Végig kitartottam, de alig bírtam ki. Pedig már hat-hét éves lehettem. Csak azért nem jöttem ki, hogy bizonyítsam Sándornak, már nagy vagyok. De nem vet jó fényt szociális és morális érzékemre, hogy nem Lúdas Matyinak drukkoltam, hanem Döbrögit féltettem. Annyira féltettem Döbrögit a várható újabb veréstől, hogy alig bírtam ki a feszültséget. Teljesen nyilvánvaló volt, hogy nem ússza meg, és mivel számolni már tudtam, tudhattam, hogy mivel a második és harmadik verés még hátravan, azok, a fogadkozásnak megfelelően, be fognak következni. Érthetetlen volt, hogy amit én tudok, azt Döbrögi miért nem tudja, vagy ha ugyanúgy tudja, mint én, miért nem akadályozza meg az újabb megveretését. Azok a képek, amelyeken a kövér Döbrögi ki van kötözve egy vastag fatörzshöz, és Lúdas Matyi jól elveri, a mai napig úgy élnek bennem, mintha nem filmen, hanem egy előző életemben láttam volna.

Játékemlékeim között is vannak ilyenek. Mintha nem hozzám, hanem egy tőlem idegen, másik élethez tartoznának. A háború után nem nagyon lehetett játékszert kapni, legfeljebb kéz alatt háború előtti vagy külföldi játékokat. Mamáék ismerhettek ilyen forrásokat, mert karácsonyra gyakran kaptunk valami különleges játékot. Voltak talán ólomkatonáim is, de azoknál jobban emlékszem az égetett agyagból valókra, amelyek rendkívül élethűen voltak kifestve, és különféle testtartásokat formáltak meg. Volt köztük álló, fekvő, térdelő, tüzelő, kézigránátot hajító katona. Az igazság az, és erre csak később jöttem rá, hogy ezek mind rohamsisakos náci katonák voltak. Nyilván valamilyen reakciós forrásból származtak. Már iskolás lehettem, amikor megkaptam őket, mert egyszer balek módra magammal vittem néhányat az iskolába, hogy hencegjek velük. Azt képzeltem, hogy csak megmutatom, de nem adom ki őket a kezemből. Ebből semmi nem lett, pillanatok alatt lába kelt néhánynak, és össze is tört egy-kettő. Nagyon törékenyek voltak ezek a kis náci agyagkatonák. Úgy látszik, az nem jutott eszébe senkinek, hogy a tanító nénivel akár el is lehetne koboztatni ezeket a fasiszta kegytárgyakat.

A kis Wehrmacht-katonáknál is becsesebb játékom volt egy kulccsal felhúzható, lánctalpas, piros traktor, amely csakis külföldi eredetű lehetett, már csak az ismeretlen szaga miatt is. Fogazott gumiból volt a lánctalpa, amellyel szinte mindenen át tudott mászni. Ha az ember letette a kezét a földre, a kis traktor átmászott rajta. Ha bedugott a szőnyeg alá valami nagyobb tárgyat, például a nagy Brehm pár kötetét, a traktor felmászott a kipúposodó szőnyegre, mint valami dombra.

A legfőbb játékunk mégis a Märklin vonat volt, amelyből volt egy hétköznapi és egy ünnepi. A hétköznapi volt a miénk, a közös, Sándoré és az enyém, az ünnepi a Micué. A mi játékvonatunk mindössze egy mozdonyból, egy szeneskocsiból és két vagonból, valamint viszonylag kis méretű, kör alakú sínpályából állt. Az egyik kocsi a Sándoré volt, a másik az enyém. A mozdony és a szeneskocsi közös. És ami a lényeg, ez a mozdony csak felhúzhatós volt. A Micué ellenben villanyvonat, amelyet sok más holmijával együtt mi őriztünk, míg ő amerikai hadifogságban, aztán külföldi diplomáciai szolgálatban, végül pedig börtönben volt, és a gyönyörű szép zöld birodalmi német Pullman- és teherkocsikon kívül tartozott hozzá egy-egy dög nehéz gőzmozdony és villanymozdony is. Ezt csak évente egyszer, karácsonykor lehetett felállítani, igaz, akkor az egész karácsonyi szünetre.

Micut mindenki így hívta a családban, noha akkor, kisfiú koromban már majdnem harmincéves volt, Mama öccse. Mi, az elemista unokaöccsei is így hívtuk, és tegeztük. Mama rettentő sokat aggódott érte, és emiatt a villanyvonatát is nagyon féltette. Ünnepi szertartás volt vele játszani, mint a gyertyagyújtás, a karácsonyi dalok éneklése, az ajándékok birtokbavétele, az ünnepi vacsora. Az ő vonatjának a sínpályája a mi nyavalyás körpályánk sokszorosát tette ki, ide-oda kanyargott, és alagút, híd, állomásépület, szemaforok, váltók meg kereszteződések is tartoztak hozzá, és minden hihetetlenül élethű volt. A hálózati feszültséget egy transzformátordoboz szelídítette meg, rajta keresztül jutott gyengeáram a középső, a harmadik sínszálba, innen szedte az áramot a mozdony, és a dobozon lévő kar forgatásával szabályozni lehetett a szerelvény sebességét. Szinte az egész gyerekszoba padlóját beterítette a sínhálózat, amelynek egyes elemei időnként szétcsúsztak, és ilyenkor sajnálatos módon kisiklott a vonat. Az is előfordult, hogy ha túl nagy sebességgel vett be egy kanyart (mert persze egyaránt voltak kanyarsínek és egyenesek), leborult a sínről, és ilyenkor a kerekek egy darabig még forogtak a levegőben, mint egy hátára fordult bogár kalimpáló lábai. A Micu kincsei közé tartozott még egy olyan színes Mercedes autómodell is, amely már akkor is inkább dísztárgynak, mint játékszernek tűnt. Legalább félméternyi volt a hossza, a kormányával tényleg lehetett kormányozni, a küllős keréktárcsáin pedig valódi gumiabroncsok voltak.

Micu nem sokkal azelőtt halt meg, hogy én leléptem. Hogy végül mi lett a Märklin vonattal, fogalmam sincs.

Pár éve van egy kis lakásom a Naphegy utcában. Azóta, ha hazamegyek, még ritkábban fordulok elő a régi lakásunkban, mint azelőtt. Ott most Margiték laknak, hatvan éve családi támaszpont, az állandóság teljesen anakronisztikus zárványa. A temetés után itt gyűlt össze a rokonság, már akik még élnek, meg az újabb jövevények, és számomra ismeretlenek. A régiek közül Gazsiék meg Radvánszkyék. Magán a temetésen megjelent Jozsó is, de ő aztán szerencsére lelépett. Mentegetőzött, hogy nem ér rá tovább. Még az hiányzott volna, hogy ő is feljöjjön a lakásba. Nem akartam hinni a szememnek, amikor megláttam. Igaz, alig ismertem meg, úgy megváltozott. Behemót, szakállas barom lett belőle. Volt pofája eljönni. Mit akarhatott vajon ezzel, hogy eljött a temetésre? Provokálni? Vagy érez valamiféle gyászt? Lelkifurdalást? Nehéz elképzelni. Félrenéztem, mikor a kezemet szorongatta. Talán mondanom kellett volna valamit, de váratlanul ért a felbukkanása. És különben is: ott a sír mellett? Gazsitól hallottam később, hogy jelenleg polgármester egy somogyi nagyközségben, ahol van egy régi nagy kúriából átalakított háza, hozzá lovasiskolája, vendégfogadója, fityfenéje.

Gazsit annak idején még én világosítottam fel. A mindentudó Radvánszky most azt állította Margitéknál, hogy ő már akkor tudta. Akkor miért nem szóltál idejében, kérdeztem, de csak úgy félvállról, a társalgás kedvéért. Hogy ő Sándornak szólt. Hát ő nekem nem, mondtam félig-meddig magamban. De máris másra terelődött a szó. És én is beláttam, nincs már itt semmi számonkérnivaló.

Ha néha felbukkanok még a régi lakásban, igyekszem mindig bejárni, ha lehet, feltűnés nélkül. A Sándorral közös régi szobánkba azonban már nem mehetek be engedély nélkül, mert az most a Vilmos sógorom úgynevezett dolgozószobája, és a családi ünnepségek elől le van zárva. Amikor ’89-ben először jártam itt újra, és úgy nyitottam be a régi szobánkba, mintha mi sem lenne természetesebb, láttam ezen a Vilmoson, hogy nem tetszik neki. Akkor ismertem meg, azelőtt csak levélbeszámolókból tudtam róla. Vilmos jól menő ügyvéd, az irodája máshol van, ezt a szobát alig használja, inkább valamiféle fogadószoba ez, különszoba, férfiszoba, státuszszimbólum-szoba bőrgarnitúrával, heverővel, nagy koloniál íróasztallal, vitrinekkel, képekkel, szobrokkal, díszes, drága, rendszeresen leporolt lexikonokkal, kézikönyvekkel, törvénykönyvekkel, albumokkal, csupa olyan holmival, amit ő hozott magával vagy szerzett be azóta, hogy beházasodott és beköltözött hozzánk, már az én lelépésem és Margit első házasságának felbomlása után. Neki köszönhető, hogy nemrég teljesen felújították a lakást. Apáék lakását, a mi lakásunkat. Kifestették a megszürkült falakat, újramázolták az ütött-kopott ajtókat, felcsiszolták a parkettát, felújították a fűtésrendszert, az elektromos hálózatot, a konyhát, a fürdőszobát. Az elkorhadt, nagy ablakkeretek helyére a régi bordázatot utánzó, műanyagból készült újak kerültek, az utoljára ’56 után cserélt, itt-ott torzító salgótarjáni síküveg lapok helyére többrétegű, hőszigetelő üvegtáblák. Halogén izzók, minden szobában internet-, telefon- és tévécsatlakozás, plazmatévé, a konyhában mosogatógép és programozható tűzhely, a fürdőszobában hidromasszázs vagy jakuzzi, valami ilyesmi, nem értek hozzá. Apa biztosan tudná, ő is vevő volt a technikai újdonságokra, magnót, filmfelvevőt, villanyborotvát, motoros fűnyírót hozott be Nyugatról, és biztosan elismeréssel adózna második veje karrierjének. Halála előtt talán még meg is adatott neki valamennyi ebből az elégtételből. Ha már a fiaiból ilyen élhetetlen mihasznák lettek, legalább ez a második veje kárpótolja. Úgy érezhette, Vilmos az ő művét folytatja, az általa szerzett lakás jó kezekbe került. Főleg a Bandi-közjáték után.

Bár különösebb konfliktus nem volt köztünk, az a benyomásom, hogy ezzel a Vilmossal mi nem kedveljük egymást igazán. Ezért sem örül, ha behatolok a szentélyébe. Egyszer-kétszer az emlékekre való hivatkozással mégis megtettem, de aztán lemondtam róla. Magam is úgy éreztem, semmi keresnivalóm abban a szobában, csak a kilátás maradt a régi, a múzeumkerti nagy platánfák nyári vagy téli látványa. Apa egykori udvari rendelőjében most Zsófia unokahúgomnak van high-tech fogorvosi rendelője. Innen még most is ki szoktam nézni az udvarra, a ház hátsó szárnyára, bár itt se nagyon van mit nézni. Szanyi úrék lakása lakatlan, a tetőfedést kicserélték ugyan, de a cserepek máris csálén állnak.

Kérdeztem Margittól, miért nem a nagymarosi házba megyünk a temetőből, azt mondta, teljesen ki van hűlve a ház, ki tudja, Sándor mikor fűtött be utoljára, és egyébként is nagy a piszok és rendetlenség. Mama temetése után még ott volt a halotti tornak nevezett rokoni összesereglés, amely olyan volt, mintha a gyásznép valami természeti katasztrófa elől keresett volna menedéket a házban. Alig volt hely, tele volt minden kabátokkal, cipőkkel, táskákkal, szendvicses- és süteményestálakkal, mindenki öltözködött, vécére járt, evett-ivott, várt a vonatára vagy az autósokkal egyezkedett a hazautazásáról.

Apa temetésére nem mentem haza. Aznap épp egy cambridge-i konferencián kellett előadást tartanom, és úgy éreztem, nem mondhatom le. Ez rettentő nagyképűen hangozhatott, de épp ezért kitartottam mellette. Próbáltam megértetni Sándorral és Margittal, hogy az utolsó pillanatban nem forgathatom fel a konferencia rendjét, az egyik ülésen elnökölnöm kell, és hogy szakmai szempontból mennyire fontos nekem ez a felkérés, de nem voltak hajlandóak megérteni. Edith is rossz néven vette, hogy nem megyek haza, jött volna velem, ő éppen ráért. Ha nem lett volna ez a cambridge-i meghívás, nyilván hazamentem volna, de éreztem valami elégtételt, hogy azért nem tudok hazamenni Apa temetésére, mert Cambridge-ben kell előadnom. Valami ulibuli konferencia volt, lehetett volna Sheffieldben vagy Bukarestben is, egyáltalán nem volt nagy szám, hogy meghívtak, persze ismerősök, de még nem voltam Cambridge-ben, és az anyacégemnél is jól el tudtam sütni egy ilyen tételt a Lebenslaufomban. Kilenc éve volt ez, ma már szégyellem. Nem azt, hogy nem voltam jelen, hanem hogy a távollétemmel tüntettem. Ugyan ki ellen? Apának már mindegy volt, Margitot meg Sándort pedig nem akartam megbántani.

Akkor egy ideig nem mentem haza. Mikor aztán két-három év múlva mégis rászántam magam, formálisan már megbékéltek. Hogy közben mit éreztek és mit gondoltak, az más lapra tartozik. De ezt se beszéltük meg soha. Akkoriban vettem ezt a kis lakást a Naphegy oldalában. A Várra látni belőle, és pár lépés a Krisztinaváros. Előfordult, hogy úgy jártam otthon rövid időre, hogy se Margitot, se Sándort nem értesítettem. Nem is jelentkeztem náluk. Néha belebotlottam ilyenkor valamilyen ismerősbe, és lehet, hogy a városi tamtam Margitékat is informálta. Nem volt ez jó érzés, de úgy gondoltam, most már mindegy.

Volt ott akkoriban egy-két évig egy harmincöt-negyven körüli barátnőm is, de olyan ritkán találkoztunk, hogy hamarosan elhalt a dolog. A Goethe Intézetben ismerkedtem meg vele. Ildikó nyelvtanár és valami titkárnőféle volt az intézetben, fiatalos, talpraesett, jól öltözött, ápolt, vonzó nő, kicsit olyan, mint egy diplomata vagy egy üzletasszony. Csodálkoztam, amikor viszonozta közeledésemet. Végtére is több mint húsz évvel voltam idősebb nála. Ekkor Margittól már tudtam Sándor Angélájáról, aki több mint harminc évvel volt fiatalabb nála, és foglalkoztatott a kérdés, hogy lehetne-e még nekem is egy új, fiatalabb nőm. Nem Edith helyett, hanem csak úgy, egy kis változatosság, a szó szoros értelmében egy kis kaland kedvéért. Végtére is az ember egyszer él, és ha alkalom kínálkozik, miért ne próbálhatná ki még öregkorában is, milyen egy másik, fiatalabb nő.

Az egyetemen, ahol a kollégák szerint az ember gyakran ki van téve kísértéseknek, én ilyen kísértésekkel nem találkoztam. De lehet, hogy csak azért nem, mert eleve kínosan kerültem a kockázatokat és feszültségeket. Huszonöt év után is úgy érzem, hogy hálásnak kell lennem a sorsnak és persze Edithnek, amiért elnyertem ezt az egyetemi pozíciómat, sőt még a ranglétrán is sikerült feljebb lépnem, és nekem mint kelet-európai emigránsnak különösen vigyáznom kell szakmai és erkölcsi jó híremre. Leginkább még az ismerős emigránsok tartották számon a magánéletemet, az ő köreikben néha forrt a levegő a szexuális belvillongásoktól. Pesten viszont, főleg Apáék halála után, és ha egyedül, Edith nélkül mentem haza, márpedig ezekben az utóbbi években ő már egyre ritkábban jött velem, valamiféle senkiföldjén éreztem magam, ahol egyszerre vagyok bennfentes meg kívülálló.

Ildikó mindjárt nagyon kedves volt hozzám, ami nem okvetlenül a személyemnek szólt, de én így értettem, és elhatároztam, lesz, ami lesz, én most itt megfeledkezem magamról. Ha kikéri magának, pofon vág, vagy pimaszul felszólít, hogy nézzek már a tükörbe, annyi baj legyen, legfeljebb nem hívnak többé a Goethe Intézetbe. Elmentünk vacsorázni, sokat ittunk, tisztára olyan volt minden, mint egy amerikai filmben, aztán taxival elvittem a Naphegy utcába, és itt is folytatódott a forgatókönyv. Jó volt vele, nem feszengtem, nem mondtam csődöt. Megtudtam róla, hogy van egy tizenöt éves lánya egy rockzenésztől, akitől kétévnyi házasság után elvált, és aki azóta végképp alkoholista és drogfüggő lett, és van egy kétszobás lakása az Izabella utcában, ahol a lányával és az anyjával él együtt. Mikor elutaztam, elhatároztam, hogy ennyi volt, Schwamm darüber. Legközelebb mégis újra jelentkeztem. Nemsokára kapott egy több hónapos tübingeni ösztöndíjat. Valamilyen ürüggyel elutaztam hozzá Tübingenbe. Egy idő múlva azt kezdte mondogatni, hogy utazzunk el kettesben ide vagy oda, Rodoszra vagy a Vörös-tengerhez. Én azonban egyrészt nem akartam egy hétig vagy tíz napig éjjel-nappal együtt lenni vele, másrészt Edithről semmiképp sem akartam lemondani.

Egy alkalommal kezdett arra célozgatni, hogy a távollétemben ő esetleg használná ezt a Naphegy utcai lakást. Itt hetente egy-két este vagy hétvégén zavartalanul dolgozhatna a doktori disszertációján, amit már vagy tíz éve elkezdett, de állandóan félbe kellett hagynia az intézeti munkája meg a nyelvórák miatt, ráadásul otthon, a lánya és az anyja mellett képtelenség dolgozni. Egyúttal gondját is viselné a lakásnak, takarítana, befizetné a számlákat. Hirtelenjében azt hazudtam, hogy Sára rövidesen Pestre jön tanulni, és ott fog lakni. Sejtette, hogy ez hazugság, és azt már nem is kérdezte meg, hogy addig legalább nem járhatna-e fel. Megsajnáltam, és szégyelltem magam a hazugság miatt. Nem nyomult, volt benne méltóság és tapintat, de nyilvánvalóan azt hitte, hogy ha házasság nem is, valami romantikus idill még lehet a kapcsolatunkból. Mondta is egyszer, hogy olyan nekünk ez a lakás, mint Jókainál a Senki szigete. Nekem akkor már egy ideje folyton Sára jutott róla eszembe. Nem az én Sárám, hanem a régi.

A nagymarosi házat Apa halála óta már csak Sándor lakta, már amikor lakta, mert miután már nem kellett gondoskodnia Apáról, még többet mászkált az autójával és a fényképezőgépeivel. Sokat volt Pesten is, intézte a kiadója meg a könyvei ügyeit, kereskedett a képeivel. Ilyenkor annál a bizonyos Angélánál lakott, akit én csak a temetésen ismertem meg, futólag. Ezeket a dolgokat Margittól tudtam.

Apa halálától tavaly nyárig, amikor is régi ismerősökkel és Sáráékkal én is részt vettem a Sándor által szervezett erdélyi kiránduláson, csak elvétve találkoztunk, családi ünnepeken, Margitéknál. Kettőnk számára nem voltak ezek már családi ünnepek, semmi közük nem volt azokhoz a régi családi összejövetelekhez, amikor Mama még ereje teljében volt, és karácsonykor, húsvétkor, születésnapokon vendégül látta a rokonságot: Micuékat, Miska bácsiékat, Lőrinc bácsiékat. Ilyenkor velünk, Nagymamával meg az alkalmi vendégekkel együtt voltunk vagy húszan, közte egy bandára való gyerek, két-három évestől a tizenhét-tizennyolc éves Sándorig, ő volt a legidősebb. A felnőttek, már Sándort is beleértve, a nagy ovális ebédlőasztalt ülték körül, a gyerekek a több kisebb asztalból álló macskaasztalnál lökdösődtek, amely egy nagy abrosszal volt leterítve, a szintkülönbségeknél lejtőkkel. Ha a dulakodás miatt szétcsúszott két szomszédos asztal, előfordult, hogy mint a cirkuszi védőháló, csak az abrosz tartott meg egy-egy tányért vagy felborult poharat. A dedós unokatestvérek sátrast játszottak a terített asztal alatt.

Az utóbbi években Margit rendszerint üzent, ha valamilyen családi ünnepre készültek, és meghívott minket is. Ha épp Pesten lennénk. Jó előre szól, hogy akár ehhez időzíthessük a legközelebbi látogatást. Úgy látszik, folytatni akarta az anyai hagyományt. Én párszor el is mentem hozzájuk. Mintha Mama helyett őt akartam volna kiengesztelni, pedig látszólag nem is neheztelt rám. Valójában főleg Sándor miatt mentem oda, bár nem lehetett tudni, tényleg eljön-e, mint állítólag megígérte. Mindig szerettem volna megtudni róla valamit, amit rögeszmém szerint titkolt előlem. Ezzel egyébként Margit is így volt, de nem akartam, hogy ezen az alapon valamiféle cinkosság jöjjön létre köztünk.

Sándor oldaláról legfeljebb Márk mutatkozott még, engem pedig Edith kísért el néha. A többiek mind Margit bővítményei voltak: Zsófia és a férje, az ifjabb Vilmos és a felesége, Vilmos agg szülei, sógorok, sógornők, unokák meg ismeretlenek. Nagy büfé volt, amit valami partyszerviz szolgált fel, egyszerre beszélt és összevissza csapongott mindenki. Álomszerű és kísérteties volt, hogy hetet-havat összehordó, ellenszenves idegenek nyüzsögnek a régi lakásunkban, amely ugyanakkor mégsem a régi. Beláttam, mi keresnivalója volna is itt Sándornak, ha egyáltalán eljön. Ha nem jött, szerettem volna megtudni, tudta-e, hogy én ott leszek, és ilyenkor azon rágódtam paranoiás módon, hogy vajon miattam nem jött-e. Most, a temetés után ott volt legalább Gazsi meg Radvánszky, akikkel még lehetett úgy tenni, mintha nem telt volna el negyven év.

Nagymaroson utoljára még Apa életében jártam, kilenc-tíz éve. Sándor temetése előtt benéztem a házba, a közeli hozzátartozók itt gyülekeztek, csakugyan hideg volt, nagy rendetlenség, poros, elhanyagolt minden, a konyhában mosatlan edények, üres üvegek, a földszinti nagyszobában szanaszét szórva újságok, könyvek, pokrócok, a padlón rekeszekben alma, körte meg dió a kertből, jó illatuk átjárta valamennyire a ház áporodott levegőjét. Egyedül Sándor tetőtéri dolgozószobájában volt viszonylagos rend. Az ablakban a rég nem látott kilátás a Dunára, a mennyezet embermagasságban lévő hajlásszögéig körös-körül polcok, zsúfolásig teli mappákkal, dobozokkal, könyvekkel, itt-ott kitűzött fényképekkel, Sándor képeivel. És a csillagászati távcső, amit még William, Sándor egykori angol diplomata barátja hagyott itt.

Ez a szoba a tetőtér többi helyiségével együtt valamikor padlás volt, padlója a földszinti szobák mennyezete, amely annak idején, mikor épült a ház, szorosan egymás mellé illesztett, vaskos tölgyfagerendákból készült, így nagy volt a teherbírása, és jól szigetelt. Ennek köszönhetően lehetett aztán a padlás Duna felé eső felét tetőtéri szobákká átalakítani, a hátsó felében pedig, amely megmaradt padlásnak, mindenféle lomokat raktározni. Amikor Apáék végleg kiköltöztek ide a pesti lakásból, itt fenn helyezték el Apa gyűjteményeiből mindazt, ami nem fért el a földszinti szobákban: könyveket, festményeket, metszeteket, régiségeket, dobozokban, ládákban régi fényképeket, levelezést, különféle családi relikviákat.

Pár éve nyáron elöntötte a földszintet a Duna. Nyolcvan évesnél is öregebb a ház, de először történt ilyesmi. A mérnök nagyapa úgy vette meg a telket, és úgy helyezte el rajta a házat, hogy ez ne fordulhasson elő. Hogy mégis előfordulhat, azt Apa és Mama szerencsére már nem érték meg. Igaz, épp elég nagy trauma volt számukra a vízlépcső réme is, és a megkezdett építkezések. A főutcán egyfolytában kőszállító teherautók dübörögtek. Most hirtelen az jut eszembe, hogy Sándort talán épp egy olyan szovjet kőszállító ZIL-teherautó taposta el, amilyenek akkoriban naponta százával hordták a követ a nagymarosi főutcán. Mikor jött szembe vele a 6-os úton, talán ezt az ismerős szörnyet látta meg benne. Azt a szörnyet, amely letiporja, kővel, betonnal borítja be mindazt, ami neki olyan sokat jelentett. A szervesen nőtt természeti és történelmi hagyományt.

Mikor jött az árvíz, és kiderült, hogy minden eddigi garancia ellenére a Duna most el fogja önteni a földszintet, pánikszerűen mindent az emeletre kellett menekíteni, amit csak lehetett. Én csak utólag értesültem erről, a temetőben porladó Apához és Mamához hasonlóan eszembe se jutott, hogy a dunai árvíz más is lehet, mint amit gyerekkoromban magam is megéltem. Annak idején, mikor Bernben fatális módon elvesztettük a világbajnoki döntőt, teknőben csónakáztunk a parti telkek kerítése fölött, de a tornácig akkor sem jött fel a víz. Az utóbbi időben Sándor magányát csak az zavarta meg, amikor pár hétre kimentek nyaralni Márkék, néha Margiték is az unokákkal. Sándor ilyenkor általában eltűnt valahová. Zsuzsa nem ment ki soha, még Márkékhoz sem látogatóba.

Vilmos sem kedvelte Nagymarost, vagy nem ért rá nyaralni, nem tudom. Inkább elutazott Margittal kettesben Görögországba vagy Spanyolországba. Egyszer illendőségből megkérdeztem Margittól, miért nem jönnek el egyszer hozzánk, bár Vilmosnak nem örültem volna. Tudtam persze, hogy különösebben ő se kíváncsi rám, és úgyse jönnek. Nem is látogattak meg soha, bár Margit ezt talán fájlalta. Sándor és Vilmos végképp nem kedvelték egymást.

Margit néha felhívott, és beszámolt erről-arról. Főleg Apáék halála után, előtte nem volt köztünk érdemi kapcsolat. Úgy látszik, ahogy öregedett, feléledtek benne a testvéri érzések. Hogy Sándorral milyen viszonyban volt, arról nagyon keveset tudok. Szegénynek valahogy Vilmos és Zsuzsa feje fölött kellett szót értenie vele, ami nem lehetett könnyű. Az árvíz idején és után többször is beszéltünk telefonon, aztán mikor legközelebb hazamentem, szűkszavúan és hiányosan Sándor is elmondta, mi történt. Aki épp a fedélzeten volt (én persze nem), mind mentette az ingóságokat. Aztán mikor levonult az árvíz, várni kellett, míg kiszárad a ház. Jött a tél, a következő év kora nyaráig nem történt semmi. Sándor ezalatt a földszinten csak a kopár, kőpadlós konyhát és fürdőszobát használta. A lakószobákban felpúposodott a parketta, a falak a nedves, téli hidegben csak lassan száradtak, a dohszag miatt folyton szellőztetni kellett. Nyáron aztán elvégeztették a helyreállítási munkákat, de a padlásra menekített tárgyak már csak részben kerültek vissza földszinti helyükre, a falakra, polcokra, vitrinekbe. Mivel Sándort csak a saját holmija, meg legfeljebb még a családi archívum érdekelte, a színes antik üvegek, a porcelánok, a mázas cserepek, korsók egy része Margitékhoz meg Márkékhoz vándorolt. Mialatt folyt ez a rámolás meg osztozkodás, Margit felhívott, hogy ha tudok, jöjjek haza, és együtt döntsük el, ki mit szeretne magának. Nem mentem, nem értem rá, meg nem is volt kedvem a maradékból szemezgetni.

Az öröklés kérdései mindmáig nem tisztázódtak. Én legalábbis nem tudtam és nem tudok róla, hogy létezik-e valami hallgatólagos megegyezés. Apa nem hagyott hátra végrendeletet, pontosabban állítólag többet is írt élete végén, de ezek jogilag érvénytelenek voltak, mert nem erősítette meg őket ügyvéd vagy közjegyző. Úgy gondolom, bizonytalan volt benne, hogy kire mit hagyjon, és hangulatának változásai szerint hol így, hol úgy határozott. Biztosan szerepet játszott ebben az a dilemmája is, hogy megbocsásson-e nekem, vagy nem. Ez persze nevetséges, és talán ő sem így gondolta, szépítgette magában, de lényegében erről lehetett szó. Ahogy esett széjjel, úgy zavarodott össze benne mind jobban az örökség kérdése. Időnként azzal állt elő, hogy a gyűjteményeit valami múzeumra hagyja, máskor meg, hogy bocsássák őket árverésre.

Hogy a nagymarosi házat Sándor örökli, a pesti lakást Margit, az úgyszólván magától adódott. Mivel Sándort nem érdekelték a tulajdonlás kérdései, és jogilag egyébként is mindig minden teljesen rendezetlen volt körülötte, nem nagyon lehetett vele ilyesmiről beszélni. Én azért sem akartam szóba hozni a dolgot, nehogy azt higgyék, hogy sanda módon valamiféle igényekkel készülök előhozakodni. Pedig éppenséggel miért ne lehetnének igényeim? Ha nincs végrendelet, az örökség egyenlő arányban oszlik meg a gyermekek közt. Margit többször is megpendítette, hogy üljünk le, beszéljük meg, de hát Sándor nélkül nem lehetett, ő pedig állandóan hárított, elszabotált minden egyezkedést. Nem hiszem, hogy a velem való osztozkodást akarta volna megúszni, bár meglehet. Talán inkább viszolygott az alkudozástól. Egy alkalommal késő este, amikor már elült az éppen aktuális karácsonyi vagy születésnapi csatazaj, és már mindenki menni készült, Margit még félrevont kettőnket, és kérte, hogy míg itt vagyok, jöjjünk egyszer össze, és próbáljunk megegyezni. Addig is gondolkozzunk a dolgon, mit lehetne, hogy lehetne. Aztán nem történt semmi, és hosszú időre elaludt az ügy. Valójában én magam sem tudtam, mit akarjak. Mikor az árvíz miatt Margit Nagymarosra hívott, arra gondoltam, mihez kezdjek én néhány családi mütyürkével, ha mégoly becsesek is.

Annak idején, abban a néhány évben, amikor Mama még élt, mi meg már hazajárhattunk, akkor még többnyire négyesben, Mama néha ránk tukmált ezt-azt Apa tudta nélkül, metszetet, ezüst evőeszközkészletet, damasztabroszt, bekeretezett családi fényképeket. Karácsonyra nyakláncot, csiszolt kölnisüveget, ezüstszelencét, karlsbadi poharat ajándékozott a lányoknak meg Edithnek. Jólesett persze, de feszengtem is miatta, mert úgy éreztem, Mama jóvá akar tenni ezzel valamit, amin nincs mit jóvátenni, mert valójában nem romlott el semmi, csak éppen úgy alakultak a dolgok, ahogy. Talán így akart érzelmi kapcsolatot létesíteni alig ismert unokáival és menyével. Margit biztatására felmerült bennem a kérdés, ne akarjak-e esetleg társtulajdonosa lenni Nagymarosnak. Fölvetettem a kérdést Edithnek és a lányoknak, akarják-e, akarjuk-e. Csak a vállukat vonogatták. Ha nekem fontos, akkor persze, de nekik mindegy. Ez még rosszul is esett. Hogy ennyire nem jelent nekik semmit az én állítólagos örökségem.

De hát nem azért jöttem-e el hazulról, megszakítsak minden kapcsolatot az otthonommal? Mindenekelőtt az országgal, de az otthonommal is, mert úgy éreztem, és ma már biztosan tudom, hogy az ellehetetlenülésük összefüggött. Mama és Apa halála mindezt visszavonhatatlanná tette. De Sándor váratlan halála most alaposan összezavart. Mintha csak ezáltal kerültem volna végképp a múltamon kívülre. Ilyen orvtámadással nem számoltam. Most már ha akarnék, se tudnék hová visszamenni. De ebből a perspektívából most sok minden másképp is látszik. Mintha egyszeriben tudni szeretném, amiről eddig se tudni, se hallani nem akartam, amit mint viszolyogtató kényelmetlenséget elhárítottam magamtól. Kíváncsiság ébredt bennem egy olyan tárgy iránt, amely bennem van, de mégis kívülről látom.

Felhívott Edith, érdeklődött, hogy vagyok. Igyekezett úgy tenni, mint aki együttérzésből érdeklődik, és bizonyos fokig ez nyilván így is volt. Nem hiszem, hogy személy szerint különösebben gyászolná Sándort, mert nem sok közük volt egymáshoz. Azt persze tudhatta, hogy Sándor milyen sokat jelentett nekem, és hogy félbemaradt kapcsolatunk miatt mennyit emésztettem magam. És most, amennyire ez telefonon lehetséges volt, őszinte együttérzését hangoztatta. Én az utóbbi időben mégis mindig arra gondolok, valahányszor beszélünk egymással, rendszerint telefonon, hogy a szokványos megbeszélni valók mögött biztosan ott lappang kimondatlanul a lakáskérdés. Nem hozta szóba most sem, még szép, hogy nem, én pedig nem tettem meg helyette. Nem akartam úgy tenni, mint aki tudja, hogy valójában erről fúj a szél, és ezt ki is meri mondani, annak ellenére, hogy ezzel maga alatt vágja a fát. Ha egyáltalán erről fúj. Egyáltalán nem biztos ugyanis, mert Edith együttérző, nagylelkű lény, és ha valamikor, akkor éppen most, feltételezhető lelkiállapotomban, nem fog a lakásüggyel zaklatni. Még akkor sem, ha sürgetne az idő vagy a család. Hívott, ha van kedvem, látogassam meg, nézzem meg az Albee-darabban. De mindjárt hozzátette: nem azért hív, mert a lényeget illetően bármi változott volna a részéről. Ha mégis van kedvem, jöjjek. Állítólag jó benne, talán ez önzetlenül is érdekel.

Szó volt a lányokról. Juli itt volt pár napig, jókat beszélgettünk, ő is érezte, hogy Sándor halálával valami olyan baj ért, amelyben lelki támogatásra szorulok, és ő ezt tőle telhetőleg szeretné is megadni nekem, bár a kiváltó okkal, egy távoli nagybácsi halálával nem igazán tud mit kezdeni. Talán ezért is jött haza pár napra. A lakásügyről vele se beszéltem. Őróla egyébként tudom, hogy ragaszkodik a lakáshoz, és kimondva-kimondatlanul abban reménykedik, hogy amíg megvan a családi otthon, addig annak az esélye is megmarad, hogy kibékülünk.

Mikor megtudtam, mi történt Sándorral, és megtelefonáltam Edithnek, hogy haza kell mennem, éreztem a hangján, hogy szörnyülködése kissé ingerült. De lehet, hogy csak azért, mert rosszkor hívtam, mert nyakig ült valami egészen másban, mert egyáltalán hívtam, vagy mert azonnal felfogta, hogy egy ilyen hírre, egy ilyen övön aluli ütésre most nem tud megfelelően reagálni. Mintha én most azt várnám el tőle, hogy legyen szolidáris velem, ami ilyen tragikus esetben igazán természetes, de ő mégsem tud kellően együttérezni velem, mert egészen másra van hangolva, és nem engedheti meg magának, hogy ebből őt bármi kizökkentse. Legkevésbé én, a zavaros életemmel és ügyeimmel, amelyeknek éppen elég sokáig volt kitéve.

Mindig is lappangott bennem valami igyekezet, hogy a zavaros múltamba és máig tartó következményeibe ne keverjem őt bele. Lehetőleg csak akkor beszéltem neki a családomról, a gyerekkoromról, a rémes magyar viszonyokról, ha ő kérdezett. Néha persze akaratlanul én magam kezdtem mesélni történeteket, és ilyenkor csakhamar úgy láttam, hogy inkább arra a mostani énemre figyel, amely a történetet felidézi és elmeséli, mint magára a történetre. Nem akartam, hogy nyavalygó emigránst lásson bennem, olyant, amilyenek, ha tetszik, ha nem, gyakran megfordultak nálunk. Ilyenkor szégyelltem magam előtte, amiért örökké a lehetetlen problémáinkat nyúzzuk. Ezeket én nem is éreztem a magaménak, vagy legalábbis próbáltam így tenni, és másfelé terelni a társalgást.

Járkáltak hozzánk mindenféle hazai magyarok, főleg szállásért. Nem annyira régi barátok, inkább olyanok, akik egyszerre felfedezték bennem a távoli, de vendégszerető rokont vagy ismerőst. Osztálytárs, filmesek, Apáékra vagy Sándorra hivatkozó alakok, kapcsolatokat szövögető hazai kollégák. Vicces, de így kell mondanom, kollégák, még valamikori egyetemi évfolyamtárs is volt köztük, meg olyan, akiről kiderült, hogy bennfentesebb az itteni egyetemen, mint én. Az elszállásolás elől a nyolcvanas években még igyekeztem kitérni, ismerősök ismerősét vacsorára is csak referenciaszemély társaságában meghívni, mert tartottam a titkos ügynököktől. Éreztem, hogy ez nevetséges, Edithnek nem is mondtam, de képzelődtem, hogy poloskát szerelnek fel a lakásban, éjjel megmérgeznek, vagy elrabolják a gyerekeinket.

’89 után megkönnyebbülésemben nagyvonalúbb lettem. Kezdett a vendégjárás aggasztó méreteket ölteni, voltak már hazajáró lelkek is. De éppen Füge vagy Gazsi, Meskó, Federikó vagy Kornél nem volt köztük. Lívia vagy Franciska még kevésbé. Csak szegény Tomori volt itt egyszer a kilencvenes évek elején, egy-két évvel a halála előtt. A Herbertstraßét akarta látni mindenáron, meg a Reeperbahnt. Elmentünk, megnéztük. Rosszul nézett ki, de hát húsz éve nem láttam, az ő szemével én is rosszul nézhettem ki. Azt hittem, csak hülyéskedik, mint mindig. Valójában már látszottak rajta a kemoterápiás kezelés nyomai, de én erre csak utólag jöttem rá, mikor már meghalt. Odament egy hosszú combú kurvához, és pusmogni kezdett vele angolul. Közben rám mutogatott. Anélkül, hogy hallottam volna, mit mond, tudtam, hogy valami olyasmit magyaráz neki: ez egy félszeg egyetemi tanár, ötvenéves létére szűz még. Odajött hozzám a nő, és simogatni kezdett. Mire én, viccesen: Der Kerl ist todkrank, und möchte noch eins bumsen, bevor er krepiert. A nő mellbe taszított: Verpiss dich, du Arschloch!

Megmutattam neki a Köhlbrandbrückét meg az Alter Elbtunnelt is. Lift vitte le az autónkat a csempézett, keskeny alagútba. Mint a barlangvasút, mondta, de azért az jobb. És hogy Elvarázsolt Kastély, az bezzeg itt nincs, mi? Ő minden évben elmegy egyszer az Elvarázsolt Kastélyba. Visítoznak a csajával. Annak idején voltunk ott együtt is. Ő, Meskó, meg én. És emlékszem-e arra a kecskére, amit valami sínen kellett föllökni minél magasabbra. Nézték a csajok, ki a jani. Mikor Edith családjáról meséltem neki, és mutattam egy prospektust, ahol egy képen madártávlatból lehet látni a cég katonás rendben sorakozó kamionjait, egy idő múlva azt kérdezte: nem akar-e meggyilkoltatni valakit az apósod? Bérmunkában elvállalja. Aztán őt is lelőhetik. Valamilyen filmre célzott, ami ilyesmiről szól, és itt játszódik. Az az Easy Rider-es hobó játszik benne. Csak az a baj, hogy nincs kire hagyja a dohányt, amit kifizetnénk neki. Se felesége, se gyereke. Így adta tudtomra, hogy halálos beteg. Non-Hodgkin limfómája volt. Ezekről a dolgokról precízebben is kellene majd beszélnem.

Bár Edith soha nem éreztette velük, én mégis úgy éreztem, hogy terhére vannak ezek a potyázók, és ezt aztán néha ki is mondta. Állítólag nem az volt a terhére, hogy magyarok, vagy hogy ágyneműt kell húznia nekik, vagy hogy hajnalig dumálunk, iszunk és cigarettázunk, hanem hogy neki semmi köze hozzájuk, hogy mikor szeretne egyedül lenni, akkor vendégül kell látnia őket, és ráadásul gyakran még beszélgetni se tud velük, mert nincs közös témájuk, és nem tudnak rendesen se németül, se angolul. Mivel gyakran volt távol, igyekeztem a kikerülhetetlen vendégeket ilyenkorra időzíteni, és ezt ő méltányolta, ugyanakkor szemrehányást is tett érte magának, amiért nem tud eléggé szolidáris lenni velem. Néha azért kifakadt: végtére is van neki saját élete, a saját beteg anyja, a saját szakmája, szerepei, kollégái, mit szólnék én hozzá, ha állandóan ezekkel traktálna, ha a részeges kollégái itt tehénkednének a nappaliban, az anyjától is hogy igyekszik megkímélni, és hát nincs-e itt nekünk a mi magunk élete, a kettőnké, a gyerekeinké, döntsem el, melyik fontosabb nekem, ők vagy ezek a magyarok az örökös sirámaikkal. Amikor most Edith mégis aggódva érdeklődött hogylétem iránt, nyilván azért is, hogy jóvátegye (de miért is?) múltbéli mulasztását, próbáltam magam beleélni a helyzetébe, és elképzelni, hogy ugyan mi köze lehetett szegény Sándorhoz, ehhez a futóbolondhoz, akiről én viszont most, ebben a pillanatban úgy érzem, hogy halálával egyszeriben közelebb került hozzám, mint a (volt) feleségem.

Vigasztalan havas eső szitált a temetésen, az égen palaszürke hófelhők gomolyogtak, a temetőt az elszürkült tuják közt itt-ott gyámoltalan hófoltok borították. Mintha ödémás lett volna az alattomos hideg. Ennek ellenére meghökkentően nagy tömeg gyűlt össze, becslésem szerint több száz fő. A temető bejárata környékén alig fért el a sok autó. A családtagokon és néhány közeli rokonon meg régi ismerősön kívül senkiről sem tudtam, kicsoda, mi köze volt Sándorhoz. Sok fiatal volt köztük, de az idősebbek is egykori fiatalságuk külsőségeit viselték magukon. A férfiak többsége szakállas volt, bajszos, hosszú hajú vagy tar fejű. Kapucnis, bélelt anorákot, irhadzsekit vagy zsinóros fekete posztókabátot viseltek, némelyikük kokárdát vagy fekete gyászszalagot. A nők közt volt tollkabátos, kalapos, kendős, volt, aki hímzett irhaködmönt vagy vastag fekete gyapjú vállkendőt viselt. Furcsán vegyes, már-már szedett-vedett társaság volt, amely mintha az esernyők tarkaságával akart volna valamit kifejezni. Fiatal zenészek és egy népdalénekes lány gyönyörű népzenével kísérték a szertartást. Játszottak a ravatalozónál és a sírnál is. Azt hiszem, siratóénekeket, keserveseket, ilyesmiket. Az egyik zenész hegedült, a másiknál hasonló, de nagyobb hangszer volt, talán ez a gardon. Esernyőt tartottak föléjük. A lány szívszaggatóan énekelt. Hihetetlen hangerővel, bele a tompa, közönyös, szürke tájba, mintha világgá kellene kiáltania a fájdalmát. Hátborzongató volt. A háttérben közben látszott a szemközti hegyek összemosódó halmaza. Próbáltam befelé fordulni, Sándorra gondolni, de elnyomta ezt valami kínos, ostoba elragadtatás. Micsoda pillanat! Egyszeriben összeér bennem a kezdet és a vég, a közel és távol, a kint és bent! Képzeletben feljebb emelkedtem, láttam, amit a repülőről lehet látni, ha jó idő van, mikor hazajövök, a Duna ólomszínű szalagját, a nagy kanyarulat mentén a házak és kertek füzérét, és most láttam fentről, pontosabban az ismerős domboldali távlatból a mi házunkat is, a szép gótikus templomot, a kompkikötőt, a vasúti pályát, zengett hozzá ez a jajgató ének, és mintha egyszerre lett volna mindez énbennem, és lett volna rajtam kívül, mint egy filmben.

Apáék mellé temették Sándort, vagyis a hamvait, mert elhamvasztották. Gondolom, úgy összeroncsolódott a teste, hogy vigasztalóbb volt ilyen elporlott állapotban tudni. Hogy előzőleg felboncolták-e, nem tudom, de nem valószínű, mert ha valamilyen gyógyíthatatlan betegség is közrejátszott a halálában, akkor arról valakik biztosan tudhattak. Arra gondoltam, hogy fél éve az erdélyi kiránduláson még egy szobában aludtunk, és akkor a korábbi ritka és felületes találkozások után egyszerre zavarba ejtő testi közelségbe kerültünk. Láttam alsónadrágban meg borotvahabbal a képén, hallottam öblögetni és horkolni.

Egy evangélikus pap búcsúztatta, és gyászbeszédet mondott még egy hadaró, szakállas férfi is, bizonyos Uzoni András, akit nem ismertem, noha mint megtudtam, Sándor régi jóbarátja és üzlettársa volt. Azt mondták róla, hogy fotótörténész, műkereskedő, több antikváriuma van, ahol könyvek és metszetek mellett főleg régi fotókat árul. Szép beszédet mondott. Méltatta Sándor elkötelezettségét, bátorságát, nyughatatlanságát, garabonciásnak, nomád otthonkeresőnek, a szabadság mindenesének nevezte. El kellett volna kérnem tőle a beszéde szövegét, papírról olvasta fel, ha legközelebb hazamegyek, fölkeresem. Ott a temetőben feszélyezett, hogy én, Sándor öccse kénytelen lennék úgy fordulni hozzá, Sándor barátjához és tisztelőjéhez, hogy magyarázkodnom kell, ki is vagyok, és miért nem ismerjük egymást. Azt nem tartottam kellő magyarázatnak a kilétemre vonatkozóan, hogy a ravatalozóból a sír felé menet, a közeli hozzátartozók egyikeként én is a menet élén haladok. Kissé tolakodónak is éreztem kitüntető helyemet, szívesebben vegyültem volna el a hátsó sorokban. Végül ez az Uzoni jött oda hozzánk kondoleálni, gépiesen kezet fogtunk, a pesti lakásba már nem jött föl, biztosan kimentette magát valamivel. Láttam, amint egy Peugeot-val, többedmagával távozott.

Zsuzsával évek óta nem találkoztam, most is csak a temetőben tűnt föl, se előtte, se utána nem mutatkozott. Úgy magába volt roskadva, hogy nem tudtam beszélni vele, épphogy csak átöleltem és megcsókoltam. Talán meg se ismert. Márk azt mondta, nyugtatókon él. Azelőtt drogozott meg ivott, legalábbis Margit így tudta. Az ólomszürke időben is napszemüveget viselt, de így is látszott, hogy megöregedett, tönkrement. A kis Zsuzsa támogatta, nem néztek senkire, nem szóltak senkihez. Zsuzsa már a gyerekek születése idején is tudhatta, hogy Sándor csalja, és most már lassan húsz éve is megvan, hogy különváltak, bár ez sokáig csak annyit jelentett, hogy Sándor még ritkábban fordult elő otthon, mint azelőtt. De azért előfordult, és tőle telhetően pénzt is adott haza. Márk hamar a saját lábára állt, el is költözött, és ettől fogva anya és lánya véd- és dacszövetségben élt a világgal szemben. Míg Sándor és Márk kapcsolatban maradt Apáékkal és Margitékkal, ők bojkottálták őket.

Most Márkkal együtt elvben ők is örökössé léptek elő. Hogy ez változtatni fog-e a magatartásukon, fellépnek-e követelésekkel, és hogy Margiték mit szólnak majd ehhez, mint annyi minden, a szőnyeg alá van seperve. Még az sincs kizárva, hogy Sándor, aki hosszú évekig elhessegette az örökléssel kapcsolatos kérdéseket, végül mégiscsak megegyezett Margittal, sőt még végrendelkezett is, csak én nem tudok még róla. Ha halálos beteg volt, ha öngyilkos lett, és készült rá, talán mégis csinált valami végelszámolást. Mi van akkor, ha ezt az új, nála jóval fiatalabb nőjét nevezte meg örökösének? De Sándor ilyet nem tehetett. Amennyire meg tudom ítélni, leginkább azokból a közvetett benyomásokból, amiket a tavaly nyári kiránduláson szereztem, Sándor a maga módján mindvégig ragaszkodott a családjához. Márkkal jó kapcsolata volt, Zsuzsára pedig valahogy úgy gondolhatott, mint akit egy súlyos, gyógyíthatatlan betegség miatt veszített el. És akit később úgy látogatott, mint egy beteget, akinek felelősséggel tartozik. Zsuzsa rá is játszott erre, lelke mélyén jól érezte magát a mártírszerepben. Kijátszotta Sándor ellen, hogy lelkiismeret-furdalása van miatta. De hát miért is ne játszotta volna ki, ha nem tudott vagy nem akart végképp szakítani vele?

Ott volt Meskó is, épphogy csak átöleltük egymást. Tavaly az erdélyi kiránduláson láttam viszont, mint valami túlvilági jelenést. Úgy beszélt akkor vihogva az aranyeréről, mintha még most is hetente találkoznánk a Lukácsban. És ott volt az a bizonyos Angéla is. Számítógépes reklámgrafikus, vagy valami ilyesmi. Elég jó nő lehet, elegánsan, divatosan volt öltözve, nyilván gondosan megtervezte, hogyan akar mutatkozni a temetésen, de mintha útközben bántalmazták volna, olyan gyűrött és megtört volt. Úgy láttam, ezzel az Uzonival jött és ment. Munkatársa is volt Sándornak, nemcsak a nője. A szó szoros értelmében nem éltek együtt, Margittól azt hallottam, hogy van saját pesti lakása, és Sándor csak akkor lakott nála, ha épp Pesten időzött. Volt valami közös irodájuk is, inkább a nőé, mint Sándoré, erről is még Margittól értesültem. Nagymarosra szerinte ez az Angéla azért nem költözött ki, mert nem volt hajlandó nyakába venni a Sándor körül uralkodó káoszt, a romladozó ház gondjait. Meg Sándor egyébként is örökké úton volt, neki pedig megvolt a maga külön élete, otthona, munkája, társasága, amelyről nem akart lemondani. Sándor ezt biztosan nem is várta el tőle.

Odamentem hozzá a temetőben, bemutatkoztam, és kölcsönösen részvétet nyilvánítottunk. Láthatólag jólesett neki, hogy megszólítottam. Margiték valószínűleg negligálják, Zsuzsáról nem is beszélve. Ez még közvetlenül a szertartás előtt történt, aztán ott maradtam mellette, csak úgy megálltam, mintha véletlenül épp ott találtam volna helyet. Borzasztó volt látni, hallani, ahogy zokog mellettem. Legszívesebben átkaroltam, vigasztaltam volna. Úgy éreztem, ez az ismeretlen nő közelebb áll hozzám, mint bárki más a temetőben. Mikor megindultunk a sír felé, elszakadtunk egymás mellől, nekem a családtagok közé kellett állnom, ő a háttérbe húzódott. Később odajött hozzám, és néhány semmitmondó szó után váratlanul azt mondta, Sándor sokat mesélt rólam meg a gyermekkorunkról. Ez valahogy nem illett a helyzethez, ugyanakkor izgalmat és kíváncsiságot ébresztett bennem. Természetesen nem kérdezhettem meg tőle, hogy mégis miket mesélt, biztosan nem is emlékszik már rá, az ember nem szokta megjegyezni, amit a gyerekkoráról mesél neki a szerelme. Edithet sem az érdekelte, amit én érdekesnek tartottam, vagy amiről úgy gondoltam, hogy tudnia kellene rólam. Mindenesetre ezt az Angélát felkeresem majd, ha legközelebb hazamegyek. Talán húsvétkor. „A temető hajnalban és napnyugtakor a legszebb, amikor csak a madarak énekét hallani”, olvasom többek közt a község honlapján. Ez szép. Sándornak tehát most ebben van része. Vagy lesz majd tavasszal.

Sára nem volt ott a temetésen. Tud-e egyáltalán Sándor haláláról? Az is lehet, hogy ő sem él már. Hogy szeretnék-e erről többet tudni, egyelőre még azt sem tudom… … …

Tartalom

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.,
Budapetst, 2022.
Elektronikus kiadás

Felelős kiadó Mészáros Sándor
Felelős szerkesztő Tóth-Czifra Júlia,
aki a kötet szerkesztésének időszaka alatt a PIM Oláh János szerkesztői ösztöndíjában részesült
Olvasószerkesztő Rácz Ágnes Éda és Tóth Franciska
Borító Györffy Anna
Művészeti vezető Hrapka Tibor
Elektronikus könyv Nagy Lajos

kalligram.libricsoport.hu

ISBN 978 963 468 309 4

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font Licence
Kelson Sans – Fontfabric™ Free Font Licence