Ahhoz, hogy a GFK sorozat új könyveit gyorsabban kiadhassuk, a segítségedre és támogatásodra van szükségünk. Kérjük, írj véleményt, terjeszd a hírünket a közösségi médiában! Minél többen vásárolják meg a könyveinket, annál hamarabb tudunk újakat elérhetővé tenni.

Köszönjük!

Szeretnél elsőként értesülni legújabb sci-fi és fantasy regényeinkről? Iratkozz fel hírlevelünkre! Kuponkódok, akciók, hírek csak itt! Legyél te az első, aki értesül új kiadványainkról! Hírlevél feliratkozás itt:

Látogass el Facebook-oldalunkra, ahol találkozhatsz régi és új szerzőinkkel. Nézd meg az új könyvborítókat, és barátkozz más sci-fi rajongókkal!

Keress minket a közösségi média oldalain!

Facebook:

/GalaktikaMagazin

Instagram:

/galaktikamagazin

Twitter:

/galaktika_hu

Vásárold meg könyveinket min. 25% kedvezménnyel a galaktikabolt.hu -n!

A fordítás alapját képező kiadás:

Alekszej Gravickij, Szergej Palij

Anomalnie Kanikuli

2011, ACT

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin és Roman Kulikov

Műfordító:

Sándor Gábor

Olvasószerkesztő:

Fehér Katalin

Borító:

Nagy Gábor

A kötet megjelenését támogatta:

ISBN 978-963-551-188-4

ISSN 0238-3063

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2011 by Alekszej Gravickij, Szergej Palij

© Hungarian translation 2024, Sándor Gábor

© Hungarian edition 2024, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

Szerjozsa Palijnak a 10. B-ből

Ljosa Gravickijnek a 10. C-ből

Emlékszünk rátok

Már soha többé nem leszünk olyanok, mint ti…

1. fejezet – A halott erdő

LÁDÁK, dobozok, rongyok. Az egyik fémhordó mögül nyurga, lányos lábszárak kandikáltak elő. Natasa mindenkinél jobban tisztában volt saját csáberejével, és mindig, mindenhol közszemlére tette, még ahol nem is lett volna szükség rá. Most is kurta rövidnadrágban jött. Pontosabban nem is sortban, egy levágott szárú farmerben.

A nadrág a divatnak megfelelően felül épp csak takarta az elcsökevényesedett farokcsontot a popsi vágásában, de azt is csak, míg Natasa egyenesen állt. Alul pedig… A szárait tőből levágták, és csak a kirojtosodott maradványok emlékeztettek rájuk. Ám Vorozscov most még e megkurtított szárakat sem látta: a combok a hordó mögött rejtőztek, hagyva elég helyet a képzeletnek.

Vorozscov felhagyott azzal, hogy a folytatásról képzelődjön, és érezte, ahogy a füle elvörösödik. Bárki mondhat bármit is, Natasa valóban gyönyörű, ám ostoba. Ő viszont nem tartja magát ostobának, és eszerint is viselkedik. Afféle könnyen elérhető, mégis bevehetetlen szépségként. Bárki megkaphatja, ha el tudja csavarni a fejét. Vorozscov számára viszont megközelíthetetlen.

Natasa már az első naptól kezdve lenézte. Meg is mondta: te még kisfiú vagy, semmit sem értesz az életből, semmid sincs, ami feldobna engem. Vorozscov nem is küzdött érte. Neki Leszja tetszett, Nataska egyáltalán nem. Most, Natasa lábát bámulva is erre emlékeztette magát, hogy útját állja elszabadulni kész fantáziájának.

A teherautó megbillent. Az egyensúlyát elvesztő Vorozscov beverte a fejét a hordóba. Az ütéstől a koponyája úgy tűnt, épp azon a hangon kondult meg, akár a fémtartály. Ráadásképp valamennyi Nataskáról, Leszjáról, lábakról és más testrészekről szóló gondolatát is félresöpörte.

A jármű pattogott a bukkanókon. Az út, ha az is volt valaha, már rég tönkrement, olyan lett, akár a mosódeszkák, keresztben bordás, dudoros. Szerencsére, ha hihet a tesójának és az ő útvonaltervének, már nincs túl sok hátra.

Mintha csak a gondolatait akarná megerősíteni, a teherkocsi lassítani kezdett. Hosszasan fékezett, de a megállás még így is hirtelenre sikerült. Vorozscov a másik irányba billenve már arra készült, hogy a hordó ráesik.

Félelme szerencsére oktalannak bizonyult. A hordó állva maradt.

A motor elnémult. Az ezt követő csendben ajtózár kattant. A jármű épp csak észrevehetően megbillent. Az ajtó becsapódott. A sofőr kiszállhatott a fülkéből. Ez jó. Most a lényeg, kivárni a megfelelő pillanatot. Csak semmi kapkodás.

Léptek hallatszottak a plató túloldala felől, és egy öngyújtó kattanása, egyszer, majd másodszor. Vorozscov némán fülelt, próbált semmiféle hangot nem kiadni magából. A szikráztató újra kattant, minden valószínűség szerint ismételten hiába, mert valaki egy kurta, ám tartalmilag igencsak erőteljes kifejezést hallatott. A sofőr hangja rekedtes volt, mintha estétől folyamatosan hideg sört kortyolgatna.

– Andrjuha! – szólalt meg ugyanaz a rekedtes hang. – Van tüzed?

– Van – felelte egy másik, vidámabb, fiatalabb.

Vorozscov felidézte, mikor felugrottak a platóra. Hosszasan figyelték, alaposan felmérték a kocsikat, majd egy gyors vágtával a menetoszlop végén haladó két kocsihoz rohantak.

Ezek szerint Andrjuha az utolsó teherautó sofőrje lehet, melynek platóján Leszja, Timur és Mazila lapít.

– Szerinted érdemes rágyújtani? – érdeklődött az innen nem látható, Andrjuha nevű sofőr.

– Zöldfülű – nevetett fel válaszul a rekedt. – Ennél az ellenőrzőpontnál minimum vagy fél órát állunk. Ma ráadásul Lehnyickij van szolgálatban, ő átkozottul alapos. Amíg nem ellenőriz személyesen minden menetlevelet és rakományt, addig senki sehová.

A rakomány személyes átvizsgálásának említésére Vorozscov olyan erővel markolta meg a hordó szélét, hogy még a szeme is elhomályosult. El nem tudta képzelni, mi történne, ha valaki most felkapaszkodna a platóra, és meglátná. Biztos nem mézeskaláccsal kínálgatnák őket. Attól fogva ők már nem vakációzó tizedikesek, inkább fiatalkorú bűnözők.

Szeme ismét megakadt Nataska lábán. A hülye, csak ne tenné közszemlére!

– Szóval szívd csak nyugodtan, Andrjuha! – foglalta össze a rekedtes hang. – Amíg zöldre nem vált nekünk a lámpa, nemcsak bagózhatsz, de akár be is rúghatsz, és még kijózanodni is maradna időd.

Egy ideig semmi sem történt, és Vorozscovban felébredt a gyanú, hogy a sofőrök mindent tudnak, és a szövegeléssel csak a potyautasok figyelmét akarták elterelni, hogy ők maguk rohanják le rögtön és kapják el őket a platón.

De az idő telt, és úgy látszott, csak nem akar rájuk rontani senki.

– Az út nagyon szar – szólalt meg Andrjuha, nagyot sóhajtva. – Azt hittem, széthullik a járgány.

– Eeez sose fog széééthullani – nyújtotta el a szót a rekedt áhítatosan. – A hazai autóipar remeke.

– A hazai autóipar is szar – jegyezte meg dekadens módon Andrjuha.

– A mi autóiparunk a mi útjainkhoz igazodik. Ne zúgolódj annyit!

– Nem zúgolódom – morogta Andrjuha. – Gondolj csak bele, ha összetörik a rakomány ezektől a kátyúktól, és használhatatlanná válik, ki lesz a hibás?

– Nem törik össze.

– Mitől vagy ilyen biztos benne?

– Sose tört össze. Miért pont most tenné?

– Mindenre van egy első alkalom – nyafogott tovább Andrjuha. – Nézd csak meg!

Vorozscov ismét megborzongott. Szíve hangosan kalapált. Úgy érezte, szívverése hangja szétárad a teherkocsiban, megsokszorozódik, és dübörgő visszhanggal visszaverődik a falakról.

– Nézd meg magad! – mérgelődött a rekedt. – Miért engem szívatsz vele?

A szív egy pillanatra kihagyott. A koponyájában megugró vérnyomástól zúgott a füle. A félelemtől ragacsos veríték patakzott végig a hátán.

Lépések hallatszottak. A megtorpant szív hihetetlen tempóban kezdett újra verni, ismét kitöltve dübörgésével az egész teret.

– Hé, torzsalkodók – nyomta el a vad kalimpálást egy harmadik hang –, inkább a fejeteket használnátok, hozzátok már a fuvarleveleket!

– Na, majd Lehnyickij leellenőriz mindent, helyetted is – ígérte a rekedtes hang távolodva.

A fülke ajtaja ismét kinyílt, majd újra becsapódott. Aztán már három pár láb topogott az ellenőrzőpont felé.

Vorozscov hihetetlen megkönnyebbüléssel fújta ki a levegőt. Még egy kicsit várni, aztán…

– Mit ücsörögsz?

Az ijesztő suttogástól megborzongott, csak utána ugrott be, hogy Szergunya az. A szőke srác előbukkant a ládák mögül.

– Mit kiabálsz? – suttogta válaszul Vorozscov.

– Senki se kiabál. Fogd meg Kazarjezovát, és kiszállás, még mielőtt visszaérnek.

Nataska lába azonnal eltűnt az átjáróból, és helyette megjelent ingerült arca.

– Majd én megfogdoslak – suttogta figyelmeztetően, szinte még Szergunyánál is hangosabban. Közben valami miatt Vorozscovra nézett, aki se megfogdosni, se megtapizni nem akart senkit. – Fogd vissza a kezed, Vorozscov!

Szergunya kuncogott.

Vorozscov nem kezdett vitába, ez nem az a hely vagy idő, csak felkapta a hátizsákot a hevederénél fogva, és elmászott oldalra. Ott mozdulatlanná merevedve fülelte, mi történik odakinn, de mivel semmi gyanúsat nem hallott, óvatosan félrehúzta a ponyva szélét.

A töredezett, valaha aszfaltozott út a messzeségbe nyúlt. Mindkét oldalán erdő, olyan sűrű, hogy még az út szélét is benőtték a bokrok. Ez jól is jön. Kivéve persze, ha a bokrok mérgezőek.

Teherautójuk mögött állt a menetoszlopot záró másik jármű. Nyilván Andrjuháé. A vezetőfülkét kosz és por borította. A kopott ablaktörlőktől csíkos szélvédőn át egy belül felfüggesztett, kifakult Dinamo zászló látszott.

– Miért álltál meg, Vorozsa? – suttogta a fülébe Szergunya.

– Várj – csattant fel Vorozscov élesen, de épp csak hallhatóan.

Az utolsó teherkocsiról egy hátizsák esett az út szélére. Utána egy másik. Timur arca bukkant elő a karosszéria mögül. Majd eltűnt. Aztán Leszja rohant lehajolva a bokrok felé. Vorozscov nem nézelődött tovább.

A ponyvát félretolva óvatosan, próbálva nem zajt csapni, leeresztette a hátizsákot a töredezett aszfaltra, és oldalvást vetődve ügyesen utánaugrott. A hevedereket rögtön megragadva a plató sarkához lépett, kikukucskált mögüle, majd azonnal hátra is hőkölt.

Teherautók sora húzódott egészen az ellenőrzőpontig. Az előttük álló hátulján kopott „Emberek” felirat. A ponyvát félredobták, szabaddá téve a raktér belsejét, ahol az oldalaknak dőlve huszonöt körüli komor srácok ücsörögtek.

Mögötte, hangos puffanással Szergunya ugrott le. Vorozscov arra fordult, Nataska mászott lefelé.

– Ott katonák vannak – biccentett Vorozscov a menetoszlop eleje felé. – Sokan. Vagyis egyesével a bokrokhoz, aztán be az erdőbe! Gyorsan!

– Tarts meg a tanácsaidat, Vorozsa! Indulj a bokrokhoz, és ne rinyálj! Taknyosok nélkül is elég sikamlós errefelé.

Vorozscov elnyomta magában a vágyat, hogy pofán vágja a szőkét, és hátizsákja hevedereit meghúzva ismét a plató sarkához lépett. A bokrokhoz elég közel álltak, de még így is volt vagy három méter nyílt terep. Az előttük álló teherkocsi rakterében pedig legalább húsz ember ült.

Megindult előre, de az utolsó pillanatban megijedt és hátrahőkölt. Gondolatban leszidta magát határozatlansága miatt, és egyetlen lendülettel, félig meggörnyedve a bokrokhoz rohant.

Ne fordulj el! Ne foglalkozz a teherkocsikkal, a katonákkal, a sofőrökkel… Vorozscov néhány pillanatig győzködte magát, hogy semmi sem számít, csak a bokrok. A szélben ringatózó tompazöld leveleket nézte, az ágakat.

A bokrok az oldalára mért kegyetlen ostorcsapásokkal fogadták. Vorozscov megértette, hogy túl van már a veszélyes nyílt terepen, ezért futás közben oldalra fordította a fejét. Minden úgy villant el a szeme előtt, akár a földre hulló fényképek csomója…

Az utolsó teherautótól az út széle felé iramodó Mazila…

A habozó, valami miatt a bokroknak háttal ácsorgó Szergunya…

A rémült Nataska, ahogy valamibe kapaszkodik a teherautó oldala fölött…

A következő teherkocsi. A kopott „Emberek” felirat. Mögötte a komor katonaarcok. Egyikük pillantása, ahogy észreveszi Vorozscovot.

Egyszerre hunyták be a szemüket egy pillanatra. A katonai egyenruhás fickó nem kiáltott, nem nyitott tüzet, nem csapott balhét. Csak fanyarul elmosolyodott a szája sarkából. Ebben a féloldalas vigyorban annyi megértés, szomorúság, fájdalom és irigység tükröződött, hogy Vorozscov hideglelősen beleborzongott.

Egy ág kíméletlenül az arcába csapódott, majdnem kiverte a szemét. Sietve elfordult, és a bokrokon áttörve berohant az erdőbe. Szeme előtt még mindig az „Emberek” feliratos teherautó platója és a katona tekintete derengett. Vorozscov egy pillanatig úgy érezte, az ismeretlen katona, akit életében először és nagy valószínűséggel utoljára is látott, mindent tud róla. Ismeri a múltját, jelenét, jövőjét, az ő és barátai ittlétének okát…

A bokrok elmaradtak mögöttük. Fatörzsek rebbentek szét előtte. Úgy tűnt, nincsenek üldözőik. De miért is akarná őket bárki is üldözni? Vorozscov lelassított és megfordult. Senki. Szergunyát és Nataskát elkapták? Az nem lett volna ellenére, ha Szergunyát elkapják. A behízelgő modorú, arrogáns szőke igencsak idegesítő volt.

Pável, Vorozscov bátyja csak egyszer látta Szergunyát, és azonnal tett rá egy maró megjegyzést: a kölyök túl sok Pása Volját{1} nézett a tévében, és úgy határozott, leutánozza, de ehhez hiányzott belőle a tehetség, a pimaszság, a tapasztalat és az alapvető érettség. Vorozscov akkor ugyan kiállt osztálytársa mellett, de lelke mélyén tisztában volt vele, hogy testvérének igaza van.

Bátyja gyakran mondott ki olyan okosságokat, melyeknek önálló felismeréséhez Vorozscov még túl fiatal volt.

Tisztelettel nézett fel testvérére. Mindig hallgatott a szavára. Főleg azelőtt. Ám miután Pável visszatért a Zónából, szakadék nyílt köztük. A bátyja egyre gyakrabban mesélt nagyon homályos dolgokról. Vorozscov ugyan kiérezte bátyja szavaiból az erőt, a magabiztosságot és a tudást, de azt képtelen volt felfogni, miről is beszél a másik. Ez nagyon nyomasztóan hatott.

A bokrok recsegve-ropogva szétnyíltak. Nataska jelent meg a fák között. Mögötte Szergunya.

– Mi tartott ennyi ideig? – kérdezte savanyúan Vorozscov, és az erdő felé fordulva felgyorsította lépteit. – Még te mondod, hogy ne parancsolgassak.

– Az egész Kazarjezova miatt van – csattant fel Szergunya menet közben.

– Menj a fenébe! – nyögött fel válaszul Nataska. – Elszakítottam a kedvenc sortomat.

– Te dinka – horkant fel Szergunya. – Ha elkaptak volna minket, nem csak a kedvenc sortodat tépik le rólad.

Mondta mindezt olyan fölényesen, hogy Nataska nem találta a szavakat a visszavágáshoz. Pillanatokon belül mindannyiukban kihunyt a vitatkozási hajlam. Vorozscov futni kezdett, Szergunya és Nataska kénytelen volt felvenni vele a tempót. Bár hátizsákkal a vállukon nem loholtak túl gyorsan, a beszélgetéstől valahogy elment a kedvük.

Egy ideig csak a léptek puffanását és visszafojtott szipogást lehetett hallani. Nataska fogyott ki elsőként a szuszból, és az egyik lépés után halkan felkiáltott:

– Ne rohanjatok annyira!

– Lassíts, Vorozsa! – hörögte Szergunya, hangja alapján ő is kimerült. – Akkor Kazarjezova elhalmoz majd a kegyeivel.

– Arra várhatsz – felelte Nataska.

Vorozscov lassított, főleg, mert a futás kezdett neki is nehezére esni. Amúgy se volt miért sietniük, senki sem üldözte őket.

– Épp futni kezdtem – hallatszott Szergunya hangja –, de Kazarjezova zsebe beleakadt a platóba, és nem tudott mozdulni se. Már azt hittem, mindennek vége.

– Hogy akadhat fenn egy zseb? – értetlenkedett Vorozscov.

– Egy menő pillangót hímeztek rá – magyarázta Nataska vágyakozó hangon. – Most meg se pillangó, se zseb. A fenekén meg egy lyuk. Az egész a te műved! – támadta le Szergunyát. – Nem lehettél volna óvatosabb, mi?

– Még jó, hogy nem estélyiben jöttél az erdőbe – csattant fel a szőke.

– Aztán meg úgy vágtáztál, akár egy szajgál{2}, és otthagytál – folytatta a szemrehányások sorozatát Nataska. – Amúgy meg, engem észre is vett valaki. Ott ült a másik teherkocsi hátuljában, és egyenesen rám nézett. De téged ez sem érdekelt, csak magadra gondoltál.

– Fejezzétek be, felveritek az egész erdőt – szólt rájuk halkan a civakodásuktól már igencsak elfásult Vorozscov.

Arra számított, újabb tirádákat fog hallani válaszul, de Nataska Szergunyával együtt nemcsakhogy a vitatkozást nem folytatta, de váratlanul teljesen el is némult.

Az erdő errefelé meglehetősen vadnak tűnt. Gondozatlan, ápolatlan. Vorozscov óvatosan lépkedett, minden surrogást meghallgatott, megnézett minden bokrot, elkapott minden mozdulatot. Még nem láttak semmi szörnyűt vagy szokatlant. Épp csak valahogy olyan élettelen volt az erdő.

– Pusztuló erdő – motyogta halkan.

– Az erdő az erdő – vágta rá azonnal Szergunya. – Messzire megyünk még?

Már jó előre kijelöltek egy találkozási pontot, ha a két csapat elveszítené egymást. Ami lám, meg is történt. Ráadásul csak két PDA-juk volt térképpel és navigátor programmal. Csapatonként egy. Az egyik Vorozscovhoz, a másik Timurhoz került. Szergunya ugyan pályázott Vorozscovéra, de mivel ezt Vorozscov a bátyjától orozta el saját kezűleg, az átadás kérdése szóba sem került.

A találkozási pont koordinátáit mindkét PDA-n előre megjelölték, így most csak annyi dolguk volt, hogy tétovázás nélkül a megfelelő irányba gyalogoljanak. Vorozscov ránézett a kézi számítógép képernyőjére.

– Még úgy háromszáz méter.

Kétszáz méter után tompa hangok hallatszottak a távolból. Timur és csapata, ahogy az várható is volt, előbb ért oda. Természetesen, hisz mindent fegyelmezetten végeznek. Leszja nem vitázik, Mazila pedig… hát, ő csak egy töpszli.

Valójában Mazila csak fél évvel volt fiatalabb náluk, ám ez a hat hónap épp kritikusnak bizonyult. A többiek már elvégezték a tizedik osztályt, ő pedig csak most fogja elkezdeni. Ezzel formálisan egy egész évvel vált fiatalabbá, és egy év igencsak meghatározó. Főleg egy tizenöt éves életében.

Vorozscov mindaddig nem is gondolt erre, míg a téma fel nem bukkant egy Pávellel folytatott beszélgetés során. A bátyja azt is elmagyarázta, honnan ered a dolog pusztán pszichológiailag.

A hangok elnémultak. Bizonyára meghallották lépteiket a fák között.

– Állj! Ki vagy? – hallatszott Timur feszült hangja. – Lőni fogok.

– Mi vagyunk! – válaszolta Vorozscov vidáman, gondolatban elvigyorodva a fenyegetés hallatán. Lőni fog. Mivel? Zsebtarackkal?

Újabb tíz lépéssel később már látta is mindhármukat. Timur, miután megbizonyosodott róla, hogy tényleg ők jönnek, egyértelműen ellazult. Leszja nyugodt volt, és kissé fáradtnak tűnt. Mazila egy kiskutya örömével iramodott feléjük. Ettől most tényleg úgy nézett ki, mint egy pajkos, bozontos, törzskönyvezett kutyakölyök.

– Üdvözlet a Zónában, stalkerek! – vakkantotta vidáman a töpszli.

Tényleg töpszli, futott át Vorozscov fején. Nem nőtt semmit. Fél fejjel alacsonyabb nála. Meg amúgy is gyerekes. Mindig játszik. Itt viszont komolyabbnak kellene lenni.

– Lebukott stalkerek – horkant fel finnyáskodva Szergunya.

– Még nem vagyunk a Zónában – felelte Vorozscov. – És ha itt ácsorgunk, holnapra se érünk oda.

– Pihenünk egy kicsit, és indulunk – döntött mindenki helyett Timur.

Vorozscov Timurra nézett. Magas, sötét hajú. Idősebbnek tűnt a többieknél. Társaival ellentétben már inkább tűnt felnőtt férfinak, mint tinédzsernek. Legalábbis külsőleg.

– Mi tartott ennyi ideig? – kérdezte Timur. Nem tőle, Szergunyától. Vorozscov emiatt némi büszkeséget érzett.

– Kazarjezova tehet az egészről – osztotta meg velük Szergunya.

– Menj a fenébe! – horkant fel Nataska, és Leszjához fordult. – Leszka, elegem van belőlük. Ezt meg kell beszélnünk.

Nataska elindult a legközelebbi bokrok közé. Leszja szótlanul követte.

– Hé, ti meg hova mentek? – szólt utánuk Szergunya.

– A dolgunkra – csattant fel Nataska. – Nehogy utánunk gyere!

– Rögtön jövünk – tette hozzá halkan Leszja.

Hangja olyan magabiztosan csendült, hogy egyik fiú se mert vitába szállni vele. A lányok eltűntek a bokrok között.

– Azt hiszi, itt is olyan, mint a suliban? Elmennek a lányvécére sutyorogni és elszívni egy cigit? – motyogta a sértődött Szergunya. – Mi van, ha ott egy vérszívó?

– Itt nincsenek vérszívók – jelentette ki magabiztosan Timur. – Még nem vagyunk a Zónában.

Jelentőségteljesen az órájára pillantott, és hozzátette:

– Öt perc pihenő, aztán indulás. Még ma el kell érnünk a folyót.

Vorozscov ledobta hátizsákját, előhúzott egy palackot, és ivott néhány kortyot. Rettenetesen szomjas volt. A teherautón tengeribeteg lett, ezt az idegek görcsös feszültsége követte, ezért mostanra a torka kiszáradt, akár egy lőporraktár. De nem ivott túl sokat. Még hátravan egy gyalogtúra. Vagyis semmi értelme felesleges folyadékot magába tölteni, csak jobban megizzadna tőle.

Néhány perccel később Leszja és Nataska előbukkant a bokrok közül. Nataska lecserélte szakadt sortját egy kopott farmerre. Úgy tűnt, a józan ész most felülmúlta a vágyat, hogy mindig és mindenhol csábos legyen.

– Lányok, soha ne menjetek egyedül sehová! – magyarázta Vorozscov, és azon kapta magát, hogy hangjában valami szülői gondoskodásféle csendül. – Sose lehet tudni.

– Aha! A vécére is vigyelek magammal? – horkant fel Nataska. – És ha sötét van, még lámpát is, hogy jobban láss. Elmész te a fenébe, Vorozscov!

Szergunya gúnyosan kuncogott. Még Timur is elvigyorodott. Felállt, vállára dobta hátizsákját, és a többiekre nézett.

– Mehetünk? Akkor Vorozscov, Mazila és a lányok utánam! Szergunya zárja a sort.

Vorozscov meghúzta a hevedereket. A hátizsák régi volt, és a jobb oldali pánt állandóan meglazult. Lemondóan és részben neheztelőn lépkedett Timur után. Ő volt az, aki a Zónába kirándulást javasolta. Ő jelölte ki a célt. Ő tervezett el mindent. Timur csak a csapatot állította össze. Erre most Szergunya az utóvéd, Vorozscov pedig középen a lányokkal és a töpszlivel. Hol van itt az igazság?

A csapat is miféle… Minek kellett magukkal hozni az önmagán kívül senkire se hallgató Szergunyát? Mi szükség volt a két lányra? Nataska Leszját kísérte, Leszja egyedül nem jött volna. Érthető, egyetlen lány se keveredne ilyen kalandba barátnő nélküli srácok társaságában.

Leszja ellen Vorozscovnak semmi kifogása nem volt. Annyira tetszett neki a lány, hogy a józan ésszel ellentétben, bárhol, akár még a pokolban is szívesen látná, míg a közelében van. Pedig a józan ész néha felemelte a fejét, és azt üvöltötte: a lány nem való ide, veszélybe kerülhet, jobb lenne, ha otthon maradna.

Mazilát Vorozscov maga hívta. Pontosabban nem hívta, a töpszli könyörögte be magát. Nem tudni, honnan szerzett tudomást a kirándulásukról, vagy expedíciójukról, ahogy Vorozscov említeni szerette a kalandot, de megtudta, és ráakaszkodott. Nem szállt le róla, míg magukkal nem hozták.

Mazilának egyébként szintén nincs itt semmi keresnivalója. A Zóna láthatóan azért vonzotta ennyire, mert gyűjtötte a stalkerekről, mutánsokról és relikviákról szóló történeteket, és rajongott ezért a harmincöt kilométer átmérőjű földdarabért. Most pedig itt a lehetőség, hogy önmagát is stalkernek mondhassa. Ha útközben még relikviát is sikerülne szereznie, attól aztán akkorára nőne az önbecsülése, hogy párját ritkítaná.

Egyébként tényleg, miért egyeztek bele mindannyian, hogy a Zónába jönnek? Ostoba kalandvágyból? A gazdagságot hajszolva? Hogy ő miért megy oda, és miért is kezdett bele ebbe az egészbe, Vorozscov pontosan tudta, bár a valódi okot még önmagának sem ismerte be, pedig sokszor elhangzott, és mindenki tudott róla.

Vagy vegyük Szergunyát. Vorozscov visszanézett a mögöttük lépkedő szőke fickóra. Neki egy diszkóban vagy egy éjszakai klubban lenne a helye. Vagy egy luxuskocsiban, csajokkal, felelősség nélkül, tehetős szülők fiacskájaként. Ő aztán biztosan nem tartozik ide. Mégis itt van, itt talpal.

Másrészt viszont neki, Vorozscovnak sincs itt semmi keresnivalója. Bár ő már járt erdőben, nem is egyszer. Tíz perc alatt felállít egy sátrat a sötétben, tüzet gyújt az esőben, egykettőre eligazodik a terepen. De ez nem olyan erdő.

Ehhez a gondolathoz érve körülpillantott. Az erdő halott volt. A növényzet homályos árnyalatú, mintha kifehérítette volna a napfény, esetleg porréteg, vagy még valami annál is rosszabb borítaná. Rovarok egyáltalán nem voltak. Még szúnyogok se.

A szokványos erdőkben a fűben és fákon hemzsegő élőlények zaja itt nem hallatszott. Csak a fák nyikorgása a szélben. A mocsárvidékek mélyén ilyen a rengeteg, vagy a kitaposott utak közvetlen közelében, ahonnan az ostoba, tábortüzeikkel, sörösdobozaikkal és más szemetükkel mindent beszennyező turisták messzire űzik az életet. Ám itt sem mocsárnak, sem turistáknak semmi nyoma. Az erdő csak úgy állt, holtan és hátborzongatóan. Vorozscovnak elképzelése sem volt, mire számíthat felőle.

Társaira nézett. Timur tankként csörtetett előre. Energikusan, fitten, harciasan. Magabiztosan. A lányok vidáman diskuráltak valamiről menet közben. Szergunya időnként megpróbálta ugratni őket. Mazila lelkesen forgatta a fejét ide-oda. Úgy tűnt, semmiféle veszély nem fenyeget. Persze mások elbeszélései alapján tisztában voltak vele, hogy létezik, mint mindenki, hogy a bóják után nem szabad fürdeni. Veszélyes. Az izmok elgyengülhetnek. Ott leggyakrabban jó úszók fulladnak vízbe, nem pedig az úszni egyáltalán nem tudók. De ez mikor tartott vissza tőle bárkit is?

Az erdő ugyan sűrűbb lett, ám az élet nem vált benne gyakoribbá. Később valami megcsillant előttük a távolban. Vorozscov a PDA kijelzőjére pillantott, és ellenőrizte a navigátort. Ott, a fák mögött folyik a Pripjaty.

– Megérkeztünk. – Timur megállt, és ő is a PDA-jára nézett. – Itt éjszakázunk.

– Nem mehetnénk át a túloldalra még világosban? – javasolta vidáman Szergunya.

– Az az oldal már a Zóna – emlékeztette Vorozscov. Nem tetszett neki útitársai gondtalan hangulata. Nem értik, hová tartanak?

– És akkor?

– A Zónában éjszakáznánk – szúrta közbe Mazila.

– Töpszli, te fogd be! – csapott le rá Szergunya.

– Így van, a Zónában éjszakáznánk – ismételte meg türelmesen Vorozscov. – A tesóm elmondta, a Zónában minden éjszaka külön próbatétel. Nem lenne jobb minél kisebbre venni az ilyen próbatételek számát? Lesz még alkalmunk a Zónában éjszakázni.

Timur mosolyogva nézett Vorozscovra, ahogy egy felnőtt néz a sötétben félő kisgyerekre.

– Nocsak, teleszaladt a gatya? – kuncogott, de Szergunyához fordulva hozzátette: – Itt éjszakázunk. Nemsokára besötétedik. Még ha sikerülne is átérnünk, sötétben nem jó tábort verni.

– Na akkor, fiúk, ti felveritek a sátrakat – örült meg Nataska –, mi pedig…

– Nektek is találunk elfoglaltságot – szakította félbe határozottan Timur.

Mindenkinek megvolt a maga feladata. Mazilát a lányokkal elküldték tűzifáért. Timur Szergunyával nekiállt felverni a sátrakat. Timur nem igazán értette az ívek és csapok összefüggéseit, ezért folyamatosan ellenőrizte a megkopott használati utasításokat. De legalább lelkesen állt hozzá a dologhoz. Szergunya arckifejezése alapján egy szót sem értett a leírásokból, a sátorverés gyakorlata még a környező erdőnél is homályosabb dolognak bizonyult számára. Ezt azonban nem sietett beismerni, inkább felvette egy olyasvalaki hozzáállását, aki bár mindent pontosan tud, nem akar beavatkozni, hagyja érvényesülni a másikat. Hogy ne tűnjön tohonyának, állandóan Timur körül sürgölődött, és szüntelenül jártatta a száját.

Vorozscov magában vigyorogva néha odapillantott rájuk. Nem sietett, de egymaga gyorsabban felállította a másik sátrat, mint azok ketten együtt az elsőt.

Pihenni persze nem hagyták. Épp csak bedobta a hátizsákot az előtérbe, és rögzítette az árnyékolót, mikor Szergunya már rá is támadt.

– Hé, Vorozsa, mit tétlenkedsz? A lazsálókat azelőtt lecsukták.

– Ha végeztél a munkával, emelt fővel járhatsz – vágott vissza Vorozscov.

– Ha végeztél a munkával, segíts a bajtársadnak! – ragaszkodott Szergunya a saját verziójához. – Gyere, és segíts! Attól, hogy egy könnyebben felállítható sátrat szereztél magadnak, azt hiszed, megúszod? Nem fog menni.

– Minden sátrat ugyanúgy kell felállítani. – Vorozscov kikapta Timur kezéből az árnyékolót, amit az már vagy öt perce forgatott a kezében.

– Szó sincs róla – rázta meg a használati utasítást Timur. – Az enyém másféle. A tiédnek egy bejárata van, az enyémnek kettő.

– Az alapelv ugyanaz. – Vorozscov fogta az árnyékoló szélét, átdobta a sátor kupoláján, és átment a túlsó oldalára. – A tesóm és én…

– Nem érdekel a bátyád – szakította félbe a szőke. – A dolgod végezd, ne a szádat jártasd!

Vorozscov dühében a fogát csikorgatta. Ha bárkinek is, Szergunyának pont nem kéne jártatnia a pofáját ebben a témában. Némán a szőke mellé lépett, kezébe nyomta az árnyékoló szélét, és indulatosan rávakkantott:

– Fogd!

– Már megint parancsolgatsz? – csattant fel Szergunya.

– Nem parancsolok – mondta fagyosan Vorozscov. – De figyelmeztetlek: ha elengeded, neked kell összeszedned.

– A dühös sündisznócska – motyogta az orra alatt Szergunya, sokkal inkább a természete miatt, mint a vita kedvéért, de a napellenző szélét nem engedte el.

Öt perccel később a sátor készen állt. További néhány perc, és a lányok is megjelentek Mazilával együtt.

A töpszli egy vaskos rönköt vonszolt, Leszja egy karvastagságú ágat. Nataska egy meglehetősen laza, vékony gallyköteget. Ő dobta le elsőként a terhét.

– A tűzifa gyűjtése nem női munka – jelentette ki azonnal. – Mi, Leszkával főzünk, a tűzrakást meghagyjuk Mazilának. Vagy neki – biccentett a frissen felállított sátra mellett üldögélő Vorozscov felé. – Amúgy sincs semmi dolga. Nekem viszont letört a körmöm a tűzifátok miatt.

– Micsoda tragédia – viccelődött Mazila, ledobva a farönköt.

A tuskó hangosan puffant a földön Nataska lába mellett, ő pedig ijedten félreugrott.

– Mi van, töpszli, megsértődtél?

– Nem az én körmöm tört le – vonta meg a vállát Mazila.

A mondat egyértelműen gúnyként hatott, ám egyúttal Mazila bűntudatosnak is tűnt, és a hangjában árnya sem volt a gúnynak. Nataska még mindig nem tudta eldönteni, a töpszli most bunkó, vagy szimplán csak buta, ezért inkább elfordult, és büszkén a hátizsákjához vonult. Beletúrt, próbálta megtalálni az edényeket, a teát és az ételt.

A Mazila vonszolta farönk nedvesnek bizonyult. Mire sikerült tűzifává alakítani és megrakni a tábortüzet, már majdnem besötétedett. Vagyis a tea és a főtt tészta csak alkonyat után készült el.

A vacsorát egy ültő helyükben betolták. Szergunya a boltban, mikor összeszedték az élelmiszert, még arra panaszkodott, hogy ezt a szart ő meg nem eszi. Most viszont szinte elsőként végzett pörkölttel dúsított tésztájával, tisztára nyalta a tányért, és maradék híján könyörgőn nézett még majszoló barátaira.

– Reggel hétkor kelünk – figyelmeztette Timur.

– Miért olyan korán? – háborodott fel Nataska.

– Tényleg – támogatta Leszja –, alhatnánk tovább. Nem suliba megyünk.

– Pontosan – vágta rá Timur. – Ki korán kel… Mindegy, hétkor ébresztő.

– Akkor mi megyünk is aludni – állt fel Leszja. – Jó éjszakát!

El is indult Vorozscov sátra felé. A fiú szíve megdobbant. A gondolatra, hogy mellette fog aludni, ki is hagyott egy ütemet.

Nataska követte.

– Nyugodalmast!

Harmadikként Mazila ugrott fel.

– Én is álmos vagyok – mondta, és Nataska után iramodott.

– Hé, töpszli! – kiáltott rá Szergunya. – Te hova mész?

Mazila értetlen arccal megfordult.

– Oda – biccentett a sátor felé, melynek árnyékolója alatt Nataska épp a cipőjét húzta le.

– És minek, töpszli?

– Hogy érted? – lepődött meg őszintén Mazila. – Aludni.

Vállát vonogatva eltűnt a sátor mélyén.

– Micsoda disznóság – csattant fel dühösen Szergunya. – Elcseszte a bulit.

– Neked úgyse jött volna össze semmiféle buli – horkant fel Timur.

– Ő az, aki veszít vele – motyogta Szergunya. – Nekem elhiheted. De így meg szagolhatom a büdös zoknidat egész éjjel.

Vorozscov komor képpel ült, és hallgatta az egészet. Egyetlen vigasza, hogy Mazila van a sátorban, aki valóban aludni ment. Nem Timur, vagy ami még rosszabb, Szergunya.

Bár a bátyja azt is elmondta, az ilyen Szergunya-féle, szexuális kalandjaikkal legharsányabban hencegő fickók általában valójában semmiféle bravúrt nem hajtottak még végre ezen a téren. A témakörben hallatott ricsajuk a komplexusaikból fakad.

– Ki lesz az őr? – kérdezte Vorozscov. – A bátyám azt mondta…

– Köpök rá, mit mondott a bátyád – szakította félbe a szőke. – A bátyád uncsi. Ahogy te is.

A tűz vörös fényében Szergunya felajzottnak, vadnak tűnt, szemében pedig nem gondolatok csillantak, csak a lángok visszfénye, akár egy tükörben. Mintha a tábortűz egyszerűen letépte volna a modortalan, ostoba és fékezhetetlen kisfiú felnőttes maszkját, előtárva és felszínre hozva belső lényegét.

– A bátyám járt ott – jegyezte meg józan hangon Vorozscov. – Te nem. És…

– És mi? – szakította félbe ismét Szergunya. – A bátyád még a Zónába se ment be. Csak a szélén sétálgatott. Azt is elcseszte.

– Tudományos expedíció volt – magyarázta Vorozscov, és ismét azon kapta magát, hogy legszívesebben hókon vágná Szergunyát valami súlyossal.

– Nem – támogatta Timur a szőkét –, ez önáltatás, a Zónában fegyvertelenül. Főleg, hogy vén okostojásokkal.

– Ők tudósok – szakította félbe Vorozscov.

– Balekok. A bátyád is egy balek – foglalta össze felvidámodva Szergunya. – Ahogy te is. A belevaló kölykök nem mennek fegyvertelenül a Zónába.

– Nálad mi a helyzet a fegyverekkel?! – csattant fel, nem bírva tovább türtőztetni magát Vorozscov. – A kölyök stimmel.

Szergunya olyan fölényesen nézett rá, hogyha valaki más ül Vorozscov helyén, komplexusa támad, belátva saját jelentéktelenségét.

A szőke lassan, akár egy régi cowboyfilmben, benyúlt a belső zsebébe, és előhúzott egy szögletes pisztolyt. Feszült, nyilvánvalóan sokszor gyakorolt mozdulattal megfordította, és Vorozscov felé nyújtotta. Ő óvatosan megfogta a fegyvert.

A cső még meleg volt az emberi test hőjétől, nem volt ideje lehűlni. Legalább egy kilót nyomott. Egyetlen legömbölyített vonal sem volt rajta, még a markolat is szinte derékszögben állt. Fekete oldalán egy körben ötágú csillag. Vorozscov nem értett a fegyverekhez, de ez a szimbólum semmi kétséget nem hagyott afelől, hogy a pisztolyt az előző században gyártották, egy már régóta nem létező országban.

Szergunya büszkén visszavette a pisztolyt.

– Erről van szó – jelentette ki, és Timur felé nyújtotta a csövet.

– Honnan szerezted?

– Apámtól. Gyűjti az ilyesmit. Sok van neki. Az egyik néhány napra eltűnik, észre sem veszi.

– Egy TT – mondta Timur.

– Pontosan – erősítette meg Szergunya. – Meg egy teli tár.

Timur visszaadta a pisztolyt a tulajdonosának, és hanyagul felkapta a hátizsákját. A csatok kattantak, Timur ujjai fürgén kibontották a zsinórt, és a fedél alól előbukkant egy nagy kaliberű, rövid cső. Hamarosan teljes pompájában a tűz fényébe került egy lefűrészelt csövű sörétes puska, egy nem egészen teli tölténydoboz kíséretében.

– Csak a balekok mennek fegyvertelenül a Zónába – zárta le a dolgot vidáman Szergunya. – Szóval, Vorozsa, te őrködsz, és nincs mitől tartanunk. Ráadásul még nem is vagyunk a Zónában. Itt senki sincs rajtunk kívül.

A szőke elindult a sátor felé.

Szergunya elvonulása után Timur nem kötekedett tovább. De nyilvánvalóvá vált, hogy inkább a szőkével szolidáris, mint Vorozscovval.

Azonban ő is hamarosan aludni tért.

Vorozscov magára maradt. Felállt, és nyújtózkodva egyik sátortól a másikig sétálgatott. Majd visszatérve leült, háttal a tűznek. Valamelyik könyvben azt olvasta, nem szabad a tűzbe nézni, mert a szem hozzászokik a fényhez, és elvakul. Az erdőben közeledő ellenség nem néz a tűzbe, és tökéletesen lát a sötétben. Azt, hogy ebben az esetben ki van előnyben, magyarázni sem kell.

A tűz felé csak az oldalával fordult, hogy rádobjon néhány ágat. Igyekezett a táncoló lángokat teljesen elkerülni a tekintetével.

Néhány órával később nagyon hideg lett. Vorozscov olyan közel húzódott a tűzhöz, amennyire csak mert, összegömbölyödött, de ez sem segített túl sokat. A sátorból, ahol már csak neki maradt hely, derűs hortyogás hallatszott. Volt ebben valami otthonos, sőt kifejezetten hangulatos.

Vorozscovnak kezdett olyan érzése támadni, hogy valóban tévedett, és biztonságban vannak. Ez itt még nem a Zóna. Mitől kellene félniük? Mit ücsörög itt, mikor alhatna is? Ráadásul nem is fegyvertelen. Van egy vadászkése. Igaz, Timurnak és főleg Szergunyának ez nem lenne ellenérv, csak alkalom a froclizására, de akkor is az.

A tűz halkan ropogott. A hideg ellenére is kezdett elálmosodni.

Ettől úgy érezte, kudarcot vallott. Kirángatta magát félálmából, és ismét belemerült a sötétség tanulmányozásába, ahonnan az álmok is származnak.

Úgy tűnt, végül mégis elaludt…

Éles, magas hangú sikolyra riadt.

Vorozscov felpattant, érezte, hogy közelebb engedte az ellenséget, mint illett, és most mindannyiuknak vége, az ő hibájából.

A tűz vörös pászmákkal parázslott, az egyik még el nem égett fadarabon kékes, halvány fény kúszott végig lomhán.

Az erdő néma volt.

Vorozscov körülnézett, és hallgatózott. Csend.

Álmodta, vagy mi?

Ösztönösen felszedett néhány ágat, és a tűzre vetette. A láng kezdett feltámadni. A tűz úgy ropogott, mint az éhezők közé vetett csontok.

Vorozscov már majdnem megnyugodott. Úgy tűnt, tényleg csak álmodta. Ám mikor félelme épp alábbhagyott, ismét vad, szívettépő, szívszorító kiáltás söpört át az erdőn. A hang magas volt, és nem emberi. Egy nő vagy gyermek sikolthat így, mikor élve darabokra vágják. Vagy egy altatás nélkül kasztrált férfi.

Hogy ki üvölthet így a Zónában, azt még csak megsejteni is félt.

Az üvöltés elhallgatott. Egy pillanattal később valami megvillant, és előbukkant Szergunya álmos képe az árnyékoló mögül.

– Mit üvöltözöl, Vorozsa? Meg akarsz ijeszteni? Nem jött be.

Az ijedt Nataska kikukucskált a másik sátorból.

– Meghülyültetek?

– Nem én voltam – csattant fel Vorozscov, Nataskáról tudomást sem véve.

– Na ja, az öreg Vitasz sikoltozik.

– Tökfejek – dühödött fel Nataska.

– Mi van, Kazarjezova, orvos vagy, vagy mi, hogy diagnózist állítasz fel?

Szergunya előmászott, és elkezdte befűzni a tornacipőjét. Mögötte Timur hajolt ki.

– Mi a helyzet?

– Vorozska viccelődik. Helyreteszem az orrát, és annyi.

Vorozscovnak nem maradt ideje válaszolni. A szívszorító sikoly harmadszor is felharsant. Szergunya, cipőjét be sem fűzve, megdermedt.

Nataska arca megváltozott. Még a félhomályban is látszott, mennyire elsápadt.

– Ez mi?

– Nem tudom – felelte halkan Vorozscov.

Timur visszaugrott a sátorba. Mikor újra megjelent, kezében tartotta a lefűrészelt csövű sörétes puskát. Meg se várva, hogy Szergunya befűzze a cipőjét, oldalba bökte, és sietve elkezdte felrángatni a bakancsát.

– Messziről jön – állapította meg Vorozscov. Félelme fokozatosan visszavonult, átadta helyét a józan észnek. – Valószínűleg a folyó túloldaláról.

– Ki sikolt? – kérdezte Nataska rekedt hangon.

– Kazarjezova, bújj vissza! – Szergunya felállt és előhúzta a TT-t. – A férfiak majd kiderítik.

Nataska villámgyorsan eltűnt a napellenző mögött. Elégedetlen hangja hallatszott csak a sátor mélyéről.

– Töpszli, ébresztő, elég az alvásból! Valaki sikoltozik odakint.

Mazila morgott valamit válaszul, de egy perccel később öklével dörzsölgetve álmos szemét előbújt.

– Ki sikoltozik itt? – kérdezte bágyadtan, de meglátva a fegyvert a szőke kezében álmosságának nyoma sem maradt.

Szeme felcsillant az izgalomtól.

– Azta! – szakadt fel belőle. – Ez igazi? Megnézhetem?

– Később – utasította vissza Szergunya, és leeresztette a TT-t.

A környék ismét csendbe borult. Senki sem sikoltozott. Vorozscov hallgatta az erdőt, de az továbbra is halott maradt.

– Lehet, hogy valami madár? – találgatta Timur.

– Láttál itt egy madarat is? – kérdezett vissza Vorozscov.

Timur összeszorította az állkapcsát, de nem válaszolt.

– Rendben – ismerte el végül. – Felváltva őrködünk. Először Szergunya, aztán én. Te menj aludni, már megtetted a kötelességed.

– És én? – pislogott hosszú szempilláival Mazila.

– Taknyosok nélkül is elég sikamlós az egész – intette le Szergunya.

Vorozscov felállt, és a sátorhoz lépett. Félúton a szőkéhez fordult.

– Ne nézz a tűzbe!

– Ezt is a bátyád mondta? – vigyorgott rá dühösen Szergunya. – Sipirc aludni, én majd intézem.

Vorozscov nem szállt vele vitába. Az első rémület visszahúzódott, az adrenalinszint csökkent, újra elálmosodott. Szó nélkül félrehúzta a függönyt, lerúgta a bakancsát, és elmerült a sátor melegében.

2. fejezet – Az átkelés

TIMUR nem bírta a felnőtteket. Bosszantotta az a szokásuk, hogy rámutattak, még mindig túl fiatal a független döntésekhez. De ő már nem kisgyerek, és ősei minden ilyen kioktatása csak az idegeire megy. Mi értelme a törődésnek, tanításoknak, ha el akarsz előlük menekülni.

Apja kisgyerekkorától sportos életmódot kényszerített Timurra, beíratta mindenféle sportágakra. Művészi torna, úszás, wushu, karate… Timur sehol sem maradt sokáig, mert nem tudott veszíteni. Valahol a génjeiben lakozott: a győzelmet könnyedén vette, a vereség viszont felért egy tragédiával. Bármelyik sportágban találhatsz sok, a kezdőknél jóval többre képes, erős és ügyes srácot. Még ha bele is adsz apait-anyait, lesz majd valaki, akitől megalázó vereséget szenvedsz.

Apja utolsó trükkje végül szinte kivégezte Timurt. Elvonszolta egy ismerős ökölvívó edzőhöz, és megkérte, hogy tanítsa meg ütni, mert a „lábak mutatós lengetése nem segít a küzdelemben”. A kivörösödött, puffadt képű férfi végigmérte Timurt, és odahívott egy tizenkét év körüli, mohikán frizurás kölyköt. Azt mondta:

– Dolgozzatok egy kicsit! Nézzük, mit tud!

Timur felhúzta a kesztyűt, a szőnyegre lépett, és felvett egy védekező állást. A kölyök lazán közeledett, és kezét fel sem emelve vigyorogni kezdett. Lenéző felsőbbrendűséggel. Ez a pimasz vigyor feldühítette Timurt, és úgy döntött, lecsapja a bunkót. Egyenesen a pofájába. Élesen, váratlanul. Ám a srác úgy hárította támadását, mintha előre tudta volna, mire számítson. Könnyedén ellépett előle, és határozott ütést mért a májára, ettől Timur szeme előtt sötétbe fordult a világ. Ezt követően az arcába vágott. Testalkatához képest váratlanul erősen. Az orra vérezni kezdett, látása elhomályosult, bele kellett kapaszkodnia a bordásfalba, hogy el ne essen. A kölyök újra elvigyorodott, és lehúzta kesztyűjét.

– Karatéka vagy, igaz?

Timur nem felelt. Szabadon akarta ereszteni az indulatait, és nekirontani az elkövetőnek, de a tudattól, hogy csak még jobban kikaphat és megszégyenülhet, teljesen összetört. Dühösen kiköpte rózsaszín nyálát a hideg szőnyegre, majd apja szemrehányó pillantásáról és a vörös képű edző felszólításáról –hogy maradjon, és dolgozzon a technikáján – tudomást sem véve, távozott.

Édesanyja szokásához híven este leteremtette a férjét, amiért sportolni vitte a gyereket, ahelyett, hogy az egyetemi felvételén gondolkodtak volna. Az ősei állandóan vitáztak a konyhában, azt tartották, a gyerek még túl kicsi hozzá, hogy részt vegyen az effajta családi tanácskozásokon. Apa azon erősködött, hogy iskola után a gyereknek be kell vonulnia a seregbe, hogy megtanulja, milyen az élet, anyuci pedig nem akarta, hogy a katonák széttépjék az ő Timurkáját. Egy tekintélyes egyetemről álmodozott a szerinte nagyon okos kisfiának, és egy sikeres zsurnaliszta karrierről…

Magát Timurt persze egyikük se kérdezte meg. Bár, hiába is kérdezték volna, aligha tudna értelmes választ adni; maga sem tudta, mit akar az élettől. Ám az, hogy senkit sem érdekel még csak a véleménye sem, akkor is sértő és visszataszító.

Az ősök ezzel a viselkedésükkel csak még inkább irritálták, mintha biztatóan vállon veregetnék, és azt mondanák: „Ne rohanj, lesz még időd felnőni.”

Timurnak megtetszett Vorozscov ötlete. Próbára akarta tenni a saját erejét. Önállóan, nem a felnőttek támogatásával.

Itt ráadásul nincs semmiféle gyámkodás, bújtatott felsőbbrendűség. Mindannyian egyenlőek. Már persze kivéve a mindenki másnál fiatalabb Mazilát…

A nap már átsütött a sátor kék ponyváján. Világos foltok reszkettek a himbálózó fák lombján áttörő ferde sugarak között. Hiányzott a madarak trillája, vagy legalább a tücskök ciripelése. De az erdő nem sietett megtörni a csendet.

Timur lecipzározta és hátralökte a hálózsák felső végét. Felkelt, kinyújtóztatta megmerevedett izmait, megrázta a fejét, nyaka megreccsent. Vorozscov megmozdult mellette, álmában valami érthetetlent motyogva. Timur elnézte osztálytársa húsos fülét, a halántékán pulzáló eret, a fehéres pihéket a félrecsúszott pulóverrel letakart arcán. Nem buta gyerek ez a Vorozscov, csak épp olyan félénk, mint a bátyja.

Miután kimászott az előtérbe, Timur felhúzta a bakancsát, és megjegyezte, hogy a zokni bűze nem tűnt el teljesen az éjszaka folyamán. Nem lesz jó vége, ha a lányok kiszagolják.

Szergunya egy takaróba burkolódzva ücsörgött a kialudt tűz mellett odakinn. Timur reszketősen megvonta vállát. A reggel friss volt, egyáltalán nem nyárias. Még jó, hogy gondoskodtak meleg ruháról is.

Timur elvigyorodott, elnézve Szergunya összegörnyedt alakját, és felemelte az esti maradék metélttésztás tálat. Felkapott egy kanalat a farönkről, és halkan az elszunnyadt őr mögé került. Ó, ez a rettenthetetlen szőke rögtön összetojja magát…

A felcsendülő zene olyan váratlanul törte meg a hajnali idillt, hogy Timur összerezzent, és a tálba ejtette az ébresztő dobásra emelt kanalat. Szergunya is felpattant, mint akit megcsíptek, és felébredve a takaróba gabalyodva a földre zuhant. Káromkodva.

A szám tovább bömbölt az olcsó hangszóróból. Jellegzetes, popos lányhang nyivákolt az egyiptomi tengerparti nyárról, a motoros szafariról és az izgalmas hastáncról.

– Kazarjezova – jött rá Timur, miközben a hamuval borított, leégett tábortűz mellett vergődő Szergunya körül tüsténkedett. – Kinyírom azt az ostobát.

A zene valóban a lányok sátrából jött. Timur félrelökte a napellenzőt, bedugta a fejét, és orrával beleütközött Nataska orrába. A lány épp ki akart mászni. Kazarjezova egyik kezében egy sminkestáskát tartott, másikban a teli torokból sivalkodó mobiltelefonját.

– Hova, hova? – kérdezte a lány. – És csak ne bámulj! Még nem sminkeltem.

Timur elkapta törékeny csuklóját, kivette a kezéből a telefont, és kibújt a sátorból.

– Hé! Mit csinálsz? Add vissza a mobilom! – háborodott fel Nataska.

A lány sikoltozásával nem törődve a fiú letépte a hátlapot, és kikapta az akkumulátort, elhallgattatva a harsány énekesnő hangját, majd zsebre vágta a szétkapott kütyüt.

Kazarjezova mögé lépett, és meglökte Timur vállát.

– Az nem a te mobilod – mondta. – Add vissza!

Alvástól ráncos arcára ráfagyott egy elégedetlenkedő grimasz. A megbántott, odújában duzzogó egéré.

– Úgy határoztál, hogy zenét hallgatsz? – kérdezte Timur.

– És akkor mi van? – csattant fel kihívóan Kazarjezova. Aztán egyik szemével ravaszkásan rá kacsintva, elmosolyodva hozzátette: – Ne játszd meg a szigorú apát! Nem illik hozzád.

Timur nem viszonozta a mosolyt. Vorozscov talán túlaggódja magát, de ennek az ostobaságnak véget kell vetni, különben mindenki ráfarag. Ha a katonák rájuk találnak, pillanatok alatt átadják őket a zsaruknak. És egy börtön emeletén befejezni a kirándulást, nem annyira kellemes.

– Tudod, hogy egy lezárt területen vagyunk? – kérdezte Timur. Be se várva, hogy Nataska akár csak a száját válaszra nyissa, folytatta: – Amint visszaérünk, visszakapod a mobilodat. Addig ki kell bírnod sms-ek és dalocskák nélkül.

– Timur, megvesztél, vagy mi? – ráncolta össze homlokát fenyegetően Nataska, félszemmel az előbújó Vorozscovra és Mazilára pillantva. – Keresed a bajt?

– Még egy ilyen beszólás, és mehetsz haza. Egyedül – mordult fel Timur, éreztetve vele a Kazarjezova bohóckodásai miatt benne ébredő ingerültségét.

– Biztos nem lennék egyedül… – sziszegte a lány, és támogatást kérőn Leszját kereste szemével, de barátnője még nem mászott elő a sátorból. – Ha csak egy karcolás is lesz rajta, meg fogsz fizetni érte.

– Egész életemben keményen fogok dolgozni, hogy megtérítsem a károdat – intette le Timur, és elindult összecsomagolni hátizsákját.

Érezte, hogy Natasa majd szétdurran a vágytól, hogy övé legyen az utolsó szó, de a félelem, hogy magára marad az erdőben, visszatartotta a meggondolatlan lépésektől. Ez jó, csak féljen is! Tőle féljen, ne a többi kölyöktől!

– Reggelizünk, vagy azonnal indulunk? – kérdezte Szergunya tárgyilagosan, a pisztolyt öve mögé dugva.

– Ennünk kell pár falatot az átkelés előtt – csattant fel Vorozscov. – Nem tudhatjuk, mikor lesz rá időnk újra.

– Teasütemény és ásványvíz – döntötte el Timur. – Főzőcskézni nincs időnk. Minél hamarabb érünk át a túlpartra, annál jobb. Még ma oda kell érnünk a helyszínre.

– Van a közelben gázló? Vagy híd? – kérdezte szipákolva Mazila. – Csak könnyebb gyalog, mint oda-vissza csónakázva, nem?

– A bátyám azt mondta, folyásiránnyal szemben van egy régi móló – mondta Vorozscov, kihúzgálva a cövekeket a földből. – Egy híd is van a közelben, de teli anomáliákkal.

– Mutasd, hol van pontosan! – kérte Timur, előhúzva PDA-ját.

Vorozscov a térképre pillantott, ujját végighúzva a képernyőn felnagyította, és egy kurta holtágra mutatott. A térképet felosztó négyzetrács alapján táboruktól a mólóig nagyjából öt kilométer.

– Messze van – rázta meg a fejét Timur. – Vagy két órát elvesztegetnénk. Csónakkal gyorsabb lesz.

A töpszli felsóhajtott, és elszántan rágcsálni kezdte a teasüteményt. Lapockája úgy kiállt a pulóver alatt, mint valami levágott szárny. Tegnapi lelkesedésének nyoma sem maradt.

Mire végeztek a száraz reggelivel, már a hálózsákok és sátrak is be voltak csomagolva. Timur odahívta Vorozscovot. Felé nyújtotta a szivarformára feltekert gumicsónakot a zsákjára csatolt, lábbal működtethető pumpával.

– Nosza, most te cipeld egy kicsit! Tegnap egész nap én görnyedtem alatta.

Vorozscov megvonta a vállát, majd zokszó nélkül ráakasztotta a terhet. Érdekes – gondolta Timur, ferde pillantást vetve a stréberre –, ha a hátizsákomat adnám oda, arra is ilyen szelíd beleegyezéssel morogna? Puhány. Pont olyan puhány az erdőben, mint a suliban.

– A folyóig csendben kell mennünk – mondta fennhangon, mindannyiukhoz szólva. – Én megyek elöl, Szergunya zárja a menetet. Kérdés?

– Jobb lenne a hídon át menni – motyogta Mazila.

– Nincs kérdés. Remélem, mindenki kikapcsolta a mobilját. – Timur a dacosan félreforduló Kazarjezovára nézett. – Ha valaki inkább diszkóba menne, az rossz felé fordult.

Szergunya kuncogott, és előhúzta öve mögül a pisztolyt, a vastag cső bizonyára zavarta.

Timur zsebre vágta a PDA-t, a lefűrészelt csövű sörétes előagyát pedig a bal tenyerébe fektette. Jobbja kényelmesen tartotta a markolatot. A fegyver önbizalmat adott, a fém tömegéből valamiféle erő varázsa áradt. Leszja is valamiféle tisztelettel nézett rá fegyverrel a kezében, és ez fellobbantotta a büszkeség kellemes lángját mellkasában.

A kaukázusi medvetalp bozótját széttolva maga előtt, Timur elindult lefelé a lejtőn, a fák közt nyíló rés felé. A térkép alapján ott folyik a Pripjaty, túlpartján a Zónával.

Az egykori atomerőmű körüli lezárt terület, egy furcsa kataklizma után, az itteni szokatlan csecsebecséket, a relikviákat kereső okostojások és a különc stalkerek menedékévé változott. Rengeteg, egymásnak igencsak ellentmondó pletyka és mese keringett az interneten a Zónáról. Valaki azt állította, a terület mélyén átjáró nyílt egy párhuzamos világba, ahonnan időnként mindenféle gonosz szellemek törnek át ide, mások afféle, ősi telepesek kincseit és az azokat őrző lelkeket rejtő Klondike-ról beszélnek. Mi mindenről nem meséltek… Biztosan csak annyit lehet tudni, hogy a területet zár alatt tartják, és Ukrajna belbiztonsági erői a nemzetközi békefenntartó egységek különítményeivel együttesen őrzik.

Timur személy szerint csak egyetlen olyan szemtanút ismert, aki járt a Zónában, Vorozscov unalmas bátyját. Ő viszont nem szerette megosztani másokkal a benyomásait, és általában fájdalmasan reagált minden próbálkozásra, hogy erről a kényes témáról beszéljen. Igaz, Pável időnként felöntött a garatra, és olyankor mindent kiadott magából, amit csak bírt. Ujjaival felborzolta már két-három szürke foltot is magán viselő dús haját, és útjára eresztette állandó mondókáját a holt földet borító átokról, arról, hogyan fedezett fel expedíciójuk valami egyedi tulajdonságokkal bíró anomáliát, hogyan állítottak fel tábort a közelében, hogy tanulmányozhassák a titokzatos kronomezők hatását az élő szervezeteken. Állítólag a tesztalanyként felhasznált búzacsírák fiatalabbakká változtak, az anomáliával fenntartott hosszabb kapcsolat után.