Keresd a szerző novelláit:

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A remény hajnala, 2015

A sötétség fogságában, 2015, 2018

Eltitkolt múlt, 2016

Viharos érzelmek, 2016

Törékeny vonzerő, 2017

Elvarratlan szálak, 2017

Ördögi kísértés, 2018

Csábító-sorozat 1–3., 2018–2019

Bűnös viszony 1–2., 2019–2020

Elfojtva 1–2., 2020–2021

Biztos menedék 1–2., 2020–2021

Hatalom, mámor, Toszkána 1–3., 2021–2022

Perzselő románc Provence-ban 1–2., 2022

Hazatérés Toszkánába (Toszkán lázadó 1.), 2023

Toszkána könnye (Toszkán lázadó 2.), 2023

Copyright © Anne L. Green, 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítófotó © Billy Laviere

Modellek: Rácz Imola, Francesco Remigio

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektúra: Valentin Kristóf

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2023

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5708-01-7

A Toszkán lázadó-sorozat befejező részének eredeti címe Menekülés Toszkánából lett volna.

Hogyan lett belőle mégis Menedékem, Toszkána?

Vannak emberek, akiknek idő kell.

Halogattam ennek a történetnek a megírását,

mert amikor belekezdtem, még magam is menekültem.

Hogy mi elől?

Az elől, aki elől mindenki elbújik: önmagam elől.

Tükörbe kellett néznem, el kellett fogadnom azt, aki vagyok, hogy rálelhessek a menedékemre ott, ahonnan korábban szökni akartam.

MATTEO

Rivális a túlvilágról

„A féltékenység olyan izzó pokol, amelynek kohóját önnönmaga szítja a féltékenykedő.”

(Kner Izidor)

Őrült nappalok és rémes éjszakák következtek, miután Vincenzo Visconti végre magához tért. „Istennek legyen hála”, fogadott Bianca hatalmas izgalommal, amikor megérkeztem hozzá, hogy átbeszéljük a kapcsolatunkat.

Ördög és pokol! Ez a pasas még két világ között egyensúlyozva is érzi, mikor a legalkalmatlanabb felébrednie – bosszankodtam magamban. Miközben Bianca és Moretti atya azon versengtek, mennyit imádkoztak Vincenzo felépüléséért, és hogy az imáik meghallgatásra találtak, elszégyelltem magam, mert mindeközben én is elmormoltam egy bosszankodó monológot a mennyei atyánk felé.

Biztos pikkelsz rám valamiért, hogy így kicseszel velem. Persze én sem kívántam Vincenzo halálát, ahogy azt sem, hogy kómában sínylődjön évekig, hiszen ha ezt akarnám, nem az az ember lennék, akinek Bianca és a hozzám közel álló emberek tartanak. De akkor is! Miért pont most kellett magához térnie? Ez a beszélgetés irtó fontos nekem. Biancának pedig Vincenzo, és ez ellen nem tehetek semmit.

Eluralkodott rajtam a reménytelenség.

– Ennek semmi értelme, Bianca! – indítottam a beszélgetést.

– Á, szóval mégiscsak többet jelent a büszkeséged, mint én – vágott sértődött arcot.

– Akkor én most megyek! Minden bizonnyal van mit megbeszélnetek – jött zavarba Moretti atya, és amilyen gyorsan csak tudott, kereket oldott.

– A francba is, hát tényleg nem érted, hogy ez nem a büszkeségemről szól? – háborodtam fel.

– Akkor áruld el, miről szól!

– A kapcsolatunkról. Nem bírom tovább elviselni, hogy egy két lábon járó faroknak nézel, amit akkor használsz, amikor kedved tartja, de ennél többet nem jelentek neked, akármennyire is próbálkozom – keseredtem el. – Istenem, Bianca, hát tényleg nem vetted észre?

– Mégis mit kellene észrevennem? – zihált egyre zaklatottabban. Elé léptem, és az ujjaimmal a hajába szántottam, megmarkoltam, hátrahúztam a fejét, hogy egyenesen a szikrázó kék szemébe nézzek.

– Hogy ez nem játék. Őrülten szerelmes vagyok beléd. Halálosan szerelmes – suttogtam. – Amikor belementem ebbe az őrültségbe, iszonyú mélyen voltál, de elhatároztam, ha kell, követlek a pokol legutolsó bugyrába is. Naivan azt gondoltam, hogy kihozhatlak a szakadékból, ahová zuhantál. Ám idővel ahelyett, hogy elindultunk volna felfelé, azon kaptam magam, hogy együtt még mélyebbre ássuk a gödröt.

– Hogy szerethettél bele egy olyan csődtömegbe, mint én? Csak nézz rám! – szaladtak könnycseppek a szemébe.

– Én nemcsak nézlek, Bianca, hanem minden egyes nap látlak is, és azon töprengek, mit tehetnék még. De akkor ott az irodában kinyílt a szemem – engedtem el őt. – Te minden igyekezetem ellenére még mindig Vincenzóba vagy szerelmes, még mindig egy olyan férfi után ácsingózol, aki cserben hagyott és fájdalmat okozott neked. Esküszöm, hogy próbáltam türelmes lenni, de azért nekem is van férfibüszkeségem.

– Leülsz velem meginni egy pohár bort? – húzott ki nekem egy széket, miközben nagy levegőt vett.

A döbbenettől szóhoz sem jutottam.

Mi a fene? Nem rohanunk lóhalálában a kórházba?

– Most akkor beszélgetünk, vagy sem? – foglalt helyet, és biccentett nyomatékkal a másik szék felé.

– Várj! Te nem hagysz itt és rohansz fejvesztve Vincenzóhoz? – kapaszkodtam meg a támlában.

– Dehogyis! Alig vártam, hogy ideérj! Egy sorsdöntő beszélgetésben maradtunk, ami számomra most mindennél fontosabb – vett szemügyre tetőtől talpig. – De hiszen te bőrig áztál. Gyere, adok neked száraz ruhát!

Felállt, elindult az ajtó felé, én pedig csak álltam ott sokkos állapotban.

Vajon ezt csak álmodom? Miféle rossz tréfát űz velem az elmém? Bianca sosem helyezne előtérbe egy olyan beszélgetést, ami kellemetlen és elnapolható egy olyan találkozással szemben, ami megismételhetetlen és kivételes? Hiszen most tért magához a szőke hercege, a borbáró, akinek a túlélésében az orvosok sem bíztak.

– Na, mi lesz? Nem jössz? – pillantott maga mögé.

– Nem tudok – vallottam be őszintén. – Egyszerűen nem térek magamhoz. Tényleg engem választasz Vincenzo helyett?

Odalépett elém, a nyakamba fonta a karját, és mélyen a szemembe nézett.

– Te sokkal fontosabb vagy nekem, Matteo, mint bárki más az életben.

– És erre csak most jöttél rá? – kérdeztem sértődöttséget színlelve, bár nem biztos, hogy bejött, mert magam is elvigyorogtam a végén.

– Ez eddig is így volt, csak tudod, természetesnek vettem, hogy itt vagy nekem. Arra kellett rádöbbennem, hogy el is veszíthetlek.

– Akkor hatott a kirohanásom? – húztam ki magam büszkén.

– Sokkal inkább a két golyó a karodban – érintette meg az érzékeny területet. – Annyira szeretlek, és elképzelni sem tudom, mi lenne velem nélküled.

– Az életünk egy cuveé-re emlékeztet – csúszott ki a számon.

– Arra gondolsz, hogy különbözőek vagyunk, mégis harmonikusan kiegészítjük egymást? – vonta fel kérdőn a szemöldökét.

– Én inkább arra gondoltam, hogy olyan összetett és kevert – vágtam bűnbánó arcot.

– Tudom, hogy nem vagyok könnyű eset. Sajnálom.

– A borok közül is van, ami lassan érik be, nem igaz?

– Nem én vagyok éppen a leghálásabb szőlőfajta.

– Danielétől hallottam egyszer, hogy nem az számít, hogy egy bor mennyi ideig lapul a pince mélyén. A frissen fogyasztható borokból is akad olyan, ami lepipálja a többéves érlelésűt. Van, hogy a vonzás a szőlőben bújik meg, és átszűrődik a borba.

– Mondd, van rá esély, hogy újrakezdjük?

– Minden vágyam, de elegem van már abból, hogy folyton visszakanyarodunk, ahelyett, hogy előrehaladnánk. A múltadat nem írhatod át, Bianca, ellenben sokat tanulhatsz az elkövetett hibáidból.

– És mi van a féltékenységgel? – kérdezett vissza.

– Azt hiszem, most már megbirkózom vele. Nem állítom, hogy teljesen túl vagyok rajta, de igyekezni fogok, hogy kordában tartsam. Vincenzónak és neked közös múltatok van. Szerettétek egymást. Nehéz tisztán gondolkodnom, mert néha a néma igazság áll szemben a makacs tagadással. Titkok, érzések és egy misztikus kötelék fonódott köztetek, amit te magad sem ismersz be. Amíg ezt nem tisztázzátok egymással, addig azt gondolom, nekünk sem kellene erőlködnünk.

– Nincs mit tisztáznunk. Úgy gondolok Vincenzóra, mint egy barátra. Hazudnék, ha azt állítanám, nem érzek iránta semmit, hiszen földhöz vágott, ami vele történt, de ennyi. Ami lezáratlan még köztünk, talán az, hogy feloldozzam őt a bűntudat terhe alól. Vincenzo vezekelt már éppen eleget, ami engem eddig elégedettséggel töltött el, mert úgy éreztem, megérdemli, hogy szenved emiatt. Most viszont, hogy magához tért, eloldom ezt a köteléket is, és akkor már nem marad semmi, ami hozzá láncol.

– Tényleg nem táplálsz iránta gyengéd érzelmeket? – kérdeztem gyanakvóan. – Tudod, talán az tesz labilissá, hogy belegondoltam, mennyivel jobb parti lehetne neked. Toszkánában csak úgy emlegetik őt, hogy a borbáró. Gazdag, intelligens, elegáns, kifinomult a modora, és ráadásul a borokkal foglalkozik.

– Nincs szükségem a pénzére, van nekem is elég. Ami pedig az intelligenciát illeti, te sokkal okosabb vagy. A munkádhoz agyafúrt logikára van szükség, ami arra enged következtetni, hogy vág az eszed. Pff! És mikor láttál te engem kiskosztümben flangálni? A bőrdzsekit kedvelem, akárcsak te. A modoráról pedig csak annyit, hogy nekem túl nyálas. Hallottad volna a szakításunkkor. Apropó, tudod te, hány borász van Olaszországban? Az, hogy valaki a borokkal foglalkozik, nem lehet elég nyomós érv, hogy mellette horgonyozzak le.

– De hogy rajtam mit eszel, még nem jöttem rá – töprengtem el rajta.

– Azt, amilyen vagy! Ne keresd az okokat! Tele vagy apró különlegességekkel.

– Amiket csak te tolerálsz – vágtam grimaszokat.

– Nagy szerencsémre – nevette el magát.

– Bemegyünk hozzá együtt a kórházba? – szűkült össze a tekintetem.

– Csak ha átöltöztél. Nem szeretném, ha megfáznál – terelt a ház belseje felé.

Bianca az egyik szekrény mélyéről előkotort egy kockás inget, és felém nyújtotta. Kérdőn pillantottam rá, de a tekintete elárulta, nemcsak ugratni akart.

– Nem maradt itt Danielének – hogy is fogalmazzak, hogy ne legyek degradáló – közösségi életre alkalmasabb ruházata?

Kitárta előttem a szekrényajtót, hogy válasszak valamit.

– Látom, a barátom ide már csak dolgozni jár – húztam el a számat a kínálat láttán, majd belebújtam a kezemben lévő darabba.

Bianca a kezét a szája elé emelte, hogy ne lássam a mosolyát.

– Jó áll – jegyezte meg, majd megköszörülte a torkát.

Beálltam a tükör elé, és félrebiccentett fejjel ránéztem.

– Ha ezt most komolyan így gondolod, akkor titkon a favágó stílusú pasasokra buksz. Szólhattál volna, hogy növesszek hosszú, vastag szakállt – gomboltam be az inget.

– És hordj magadnál fejszét. Attól leszel igazán karizmatikus – nevette el magát.

– Na jó, mit szólsz, ha úton a kórház felé teszünk egy kis kitérőt? Hazaugrom, és veszek fel valami kevésbé megbabonázót.

– Miért? Azt hittem, az a cél, hogy a tömegekre delejes erővel hass.

– Olykor szeretek láthatatlan maradni, ez pedig, hogy is fogalmazzak, kissé feltűnő.

Miután otthon átöltöztem, együtt mentünk be a kórházba. Mindketten kicsit idegesen várakoztunk, hisz nem tudtuk, mire számíthatunk. Az orvos hamar fogadott bennünket, és arról tájékoztatott, hogy habár Vincenzo valóban magához tért, úgy döntöttek, hogy egy ideig még altatásban tartják a fájdalmai miatt.

– És mikor tudunk vele beszélni? – szegeztem neki a kérdést.

– Bármikor felébreszthetjük, de egyelőre nem szabad felzaklatni. Kerülnünk kell ezeket a helyzeteket az ő érdekében. Biztató jel, hogy magához tért, de még erősödnie kell. Elég instabil az állapota.

– Értem – bosszankodtam magamban.

– A telefonban azt mondták, hogy az én nevemet ismételgette – szólalt meg Bianca.

– Igen, de olyan kínokat élt meg, hogy kénytelenek voltunk közbelépni.

– Mikor ébresztik fel? – kérdeztük egyszerre.

– Amikor szükségét érezzük – felelte az orvos higgadtan. – Amint lehetőség nyílik rá, hogy beszéljenek vele, értesíteni fogom önöket. Ha nincs további kérdésük, nekem most mennem kell – hagyott minket magunkra.

Biancára pillantottam, akiben szemmel láthatóan dúltak az érzelmek.

– Sajnálom, hogy így alakult – karoltam át vigasztalón.

– Én is, de valamiért ennek így kellett történnie.

– Annyira vártam már, hogy végre fény derüljön, hogy a francba került oda az az idézet az autója padlójára. Erre a kérdésre csak ő ismeri a választ, ergo jelenleg ő az egyetlen, aki leleplezheti a bűnöst.

Bianca rémülten kapta felém a tekintetét.

– Mondd csak, hányan tudnak erről az autóban talált idézetről!?

– Nem túl sokan, miért?

– Mert ha a gyilkos tudomására jut, hogy Vincenzo felébredt, az élete veszélyben van.

– A balesete után őrt állítottunk az ajtajába, mert féltünk, hogy bárki tette, befejezi, amit elkezdett. Ám amikor elkaptuk a gyilkost, ez a továbbiakban nem volt indokolt.

– Nagy kérés lenne, hogy újra vigyázzon rá valaki?

– Megpróbálom elintézni – tettem a kezem a vállára. – Mondd csak, mi a véleményed Moretti atyáról? – kérdeztem rá hirtelen, mert eszembe jutott, hogy találkoztam vele, amikor bejött Vincenzónak feladni az utolsó kenetet.

– Meglehetősen fura figura. Nehéz rajta kiigazodni. Olykor nagyon csípem őt, mert nem egy szokványos szentfazék, de vannak pillanatok, amikor nem rajongok érte, mert kiforgatja a szavaimat, sőt időnként az egész világot. Miért kérdezed?

– Mert nincsenek vele kapcsolatban pozitív érzéseim. Szeretném hinni, hogy semmi köze a gyilkosságokhoz, de egy belső hang azt suttogja, nézzek jobban a körmére – dörzsöltem meg az állam.

– Akkor tedd azt! Volt kapcsolata minden meggyilkolt személlyel? – tette fel a jogos kérdést.

– Lionel Mitchell nyilvánosan összerúgta vele a port, amikor a gyóntatófülkében döngetett meg egy lányt. Raffaelét pedig a birtokról ismerte. Egyedül Donato Accardi lóg ki a sorból. Ám nem lehetetlen, hogy őt is ismerte.

– Ha jól olvastam az irodádban lévő táblán, az az alak lányokat bántalmazott és ölt meg. Egy ilyen helyzetben a túlélő áldozat és a hozzátartozók összetörnek. Arra gondoltál már, hogy valamelyikük Istenhez fordult segítségéért? – töprengett együtt velem.

Ez a kérdés fájó sebeket tépett fel bennem, hisz Livia Fontana bátyja is igazságosztónak képzelte magát, és amikor gyanúba keveredett, megrémült és menekülés közben lelőtte Fabiót.

– Tudd meg, vallásos-e a család. Az atya meglehetősen furcsa nézeteket vall a bűnhődésről és a büntetésről. Az is lehet, hogy ő biztatta annak idején a testvért az igazságszolgáltatásra.

– Hmm… érdekes gondolat. Federico ellen csak Fabio meggyilkolása miatt indult eljárás, mert a sorozatgyilkosságot nem tudtuk hozzá kötni. Sőt, valójában elterelte róla a gyanút, hogy ő már börtönben csücsült, amikor bekövetkezett a harmadik eset. De mi van akkor, ha azért nem tudjuk az egészet egy emberhez kötni, mert nem egyvalaki az elkövető, hanem ő csak a felbujtó – jártam fel s alá a folyosón. – És ha mindezt Isten nevében teszik, akkor nem érezhetik magukat bűnösnek – villant fel az agyamban a szikra. – Federico hazugságvizsgálata ezért nem vezetett eredményre. Meg van róla győződve, hogy helyesen cselekedett, amikor végzett Donato Accardival.

– Nem akarlak lelombozni, mert látom, hogy mennyire beindultál, de ezt elég nehéz lesz bizonyítani.

– Volt már ennél kuszább ügyem is – legyintettem. – Ha már tudom, mire figyeljek oda, mit keressek, akkor könnyebb dolgom van. Az idézetek lesznek a kulcs. Ez az egyetlen, ami összeköti a gyilkosságokat. Ám ez megnehezíti kicsit azt, vajon ki lehetett az, aki Vincenzo autójában hagyta a bibliai üzenetet. Tulajdonképpen bárki lehetett. Akár maga Vincenzo is, csak nem volt ideje bevégezni a küldetését – csúszott ki a számon.

Bianca megrovón rám emelte a tekintetét.

– Én csak számításba veszek minden eshetőséget.

– Vincenzo nem az a templomba járó fajta. Ha gyilkolna, azt nem Isten nevében tenné, hanem önvédelemből, vagy mert ő így érzi helyesnek. Remélem, mihamarabb felébred, hogy válaszolhasson a kérdéseinkre.

– Addig is újra megvizsgáljuk a nyomokat. Ott követtük el a hibát, hogy egy emberhez akartuk kötni a haláleseteket. Talán, ha más szemszögből is megvizsgáljuk a gyilkosságokat, okosabbak leszünk – töprengtem el. – Köszönöm – emeltem Biancára a tekintetem. – Nélküled erre sosem jövök rá.

– Ó, dehogynem! Csak lehet, hogy tovább tartott volna – mosolyodott el.

– Nem haragszol, ha bemegyek az őrsre, miután hazaviszlek? – kérdeztem aggodalmas arccal.

– Nem, dehogy! De ha megkérhetlek, ne hazavigyél, hanem a barátnőmhöz, Adrianához. Nem nagy kitérő.

– Rendben, de ha végeztem, együtt töltjük az estét – ígértem.

BIANCA

Emlékek útvesztője

„Az ember nem felejt el semmit, (…) és az emlék szétterjed az emberben az évek folyamán, mint a rák.”

(Szabó Magda)

Matteo leparkolt Adriana háza előtt, elköszöntünk egymástól, és elindultam a bejárat felé. Adriana ajtajában azonban megtorpantam, mert tárva-nyitva találtam. Eszembe jutott, hogy volt már erre példa, ezért beléptem, és szólongatni kezdtem őt. Hangok ütötték meg a fülem, mintha vitatkozott volna valakivel.

– Hagyd el a házam, amíg szépen mondom – ismertem fel a hangját. Kiéreztem belőle a haragot és a félelmet. Megszaporáztam a lépteim, és hamar megpillantottam a hetedik emeleti zaklatóját.

– Most miért vagy olyan paprikás? Én csak egy ártatlan kis meglepetéssel készültem neked – mentegetőzött a pasas.

– Sikerült! A szívbajt hoztad rám. Betörtél a lakásomba, amíg nem voltam itthon. Ez elég beteg dolog, nem gondolod? – vonta kérdőre.

– Reméltem, hogy tetszeni fog – erősködött. Addigra látótávolságba kerültek, és ami a szemem elé tárult, nem akartam elhinni.

Adriana kis teraszán szanaszét rózsaszirmok százai hevertek, az asztalon egy üveg pezsgő volt két pohárral és egy malomkerék nagyságú virágcsokor.

– És mi lett volna, ha Peter jön haza? – szegezte neki a kérdést.

– Ő üzleti úton van, csak holnap érkezik.

– Meglehetősen informált vagy – emelte fel a hangját Adriana. – Ha most azonnal nem tűnsz el, hívom a rendőrséget!

– És mit mondasz nekik? Valaki virágokkal díszítette a teraszom?

– Nem! Sokkal inkább azt, hogy van egy pasas az otthonomban, aki többszöri felszólításra sem hajlandó távozni.

Éreztem, hogy a barátnőm szorult helyzetben van, ezért közelebb léptem.

– Remélem, nem érkeztem rosszkor – szólaltam meg, hogy felhívjam magamra a figyelmet.

– Hála az égnek, nem, dehogy! – sietett oda hozzám Adriana.

– Rosszabb pillanatot nem is választhattál volna – morgolódott a férfi.

– Tegye meg azt a szívességet, hogy eltakarodik innen, mielőtt ideér a vőlegényem, aki történetesen rendőr!

– Ha azt hiszitek, hogy egy ilyen blöffel kidobhattok, tévedtek – lépett felénk.

A kezembe vettem a telefont, és hívtam Matteót, szinte azonnal felvette.

– Na mi az, máris hiányzom? – kérdezte vidáman.

– Ami azt illeti, igen! Megtennéd, hogy visszakanyarodsz és feljössz egy kicsit? Van itt egy kis gond. Első emelet, egyes lakás. Az ajtót nyitva találod – fúrtam közben a tekintetem a férfiéba.

– Azonnal ott vagyok – vált a hangja komollyá.

Leeresztettem a fülemről a telefont a lábam mellé, de nem szakítottam meg a hívást.

– Most mondom magának utoljára, hogy takarodjon innen! – váltam egyre bátrabbá.

– Azt hiszed, hogy megijedek tőled vagy a kis barátodtól? – fröcsögött.

– Ha volna esze, olajra lépne, amíg lehet.

– Fölényeskedő ostoba picsák vagytok mindketten! – kelt ki magából.

– Húzzon innen a picsába! Most! – üvöltöttem el magam, és mutattam az ajtó irányába, amikor felbukkant Matteo. Farkasszemet nézett a pasassal.

– Ó, te lennél az erősítés? – mérte végig. Tény, hogy Matteo nem egy kigyúrt állat, mint ő, de kordában tartotta az izmait, és mivel járt harcművészsuliba, tudott meglepetést okozni.

– Maga itt nem szívesen látott vendég. Felszólítom, hogy hagyja el ezt a lakást! – szórt szikrákat Matteo tekintete.

– Különben mi lesz? – közeledett felé a férfi.

– Én azt a maga helyében nem akarnám megtudni – szűrte ki fenyegetően a fogai között.

Egy ideig pattanásig feszült hangulatban álltak egymással szemben, cselekvésre készen. A helyzet kísértetiesen hasonlított a westernfilmek elhíresült párbajjeleneteihez. Csak itt nem szaladgáltak ördögszekerek vagy könyörtelen skalpvadászok, csupán egy nőket molesztáló bandita és a törvény embere vívtak néma csatát.

– Nem érsz ennyit – siklott az ürge pillantása Adrianára, és elsétált Matteo mellett, de nem hagyta ki az alkalmat, hogy a széles vállával ne lökjön rajta egyet.

Matteo követte a szemével a mozdulatait, de nem reagált a provokációra. Az önelégült férfi lassan, komótosan hagyta el a lakást. Miután kilépett az ajtón, Adriana odafutott, és gyorsan kulcsra zárta.

– Nem értem, hogy jutott be – tapadt a hátával a falnak. A keze remegéséből látszott, hogy nagyon ideges. Odaléptem hozzá, hogy megérintsem a vállát, de ő egyenesen a karomba vetette magát.

– A nevem Matteo, de gondolom, ezt már tudod – állt meg előttünk Adrianának címezve a mondanivalóját. – Sajnálom, hogy így kell megismerkednünk. Ki volt ez a figura?

– A szomszéd a hetedikről – nyögte ki Adriana.

– Valahogy bejött a lakásába, és ahogy láthattad, romantikus környezetté varázsolta a barátnőm otthonát. Rajong érte, és nem érti a nemet. Amikor legutóbb itt jártam, akkor is volt vele összezörrenésünk. Igyekszik magára vonni a figyelmet – meséltem el.

– Követ mindenhová, de már az otthonomban sem lehetek biztonságban… – nyelte a könnyeit Adriana.

– Azt tanácsolom, menjünk be a rendőrségre és tegyél feljelentést – nézett mélyen a szemébe.

– És azzal ugyan mire mennék? Csak felbőszíteném.Kapna egy ejnye-bejnyét, amit utána rajtam vezetne le.

– És akkor mi a terved? Így akarod leélni az életed?

– Eszem ágában sincs. Nem ez az első eset, hogy valaki meg akar félemlíteni. Hamarosan elköltözünk.

– És szerinted tényleg az a megoldás, ha folyton menekülsz? – kérdezte Matteo. – Az ilyen szarháziak pont azért viselkednek így, mert sosem kapnak egy jókora pofont. Ha nincs kontroll, elszabadulnak.

– Nem szeretném, ha baja esne a családomnak – mentegetőzött a barátnőm.

– Ezt megértem, de szerinted biztonságban lesztek, ha elköltöztök? Mert szerintem nem. Megmondom, mi lesz. Ha tényleg olyan fanatikus, megtalál. A másik verzió, hogy kipécéz majd valaki mást, akivel ugyanezt csinálja. És ha már itt tartunk, ha tőle meg is szabadulsz, jön majd valaki más, aki hasonló dolgokat művel. Amíg egyszer nem szállsz ezzel szembe, addig örökké ismétlődni fog a dolog – húzta fel magát Matteo. – Ha kell, én most azonnal beviszem.

– Nem volna sok értelme, délutánra már itthon lenne – rázta a fejét a barátnőm.

– Miért, az jobb, ha kitesszük a lábunkat, és újra idejön zaklatni téged? – érvelt Matteo.

– Én csak nyugalomra vágyom – sírta el magát.

– Arra azért nem ártana rájönni, hogy jutott be – vette Matteo alaposan górcső alá a zárat. – Erőszakos behatolásnak semmi nyoma.

– Szerezhetett egy kulcsot – gondolkodtam hangosan. – De honnan? – néztem kérdőn Adrianára, aki tanácstalanul megvonta a vállát.

– Kinek van kulcsa a lakáshoz? – kezdett kihallgatásba Matteo.

– Csak nekem, Peternek és a lányunknak – felelte, majd kikerekedett a szeme. – Most, hogy mondjátok, a gondnoknak is van. Ha elutazunk, beugrik megetetni a cicánkat.

– Keressük meg, és kérdezzük meg, odaadta-e valakinek – vette át az irányítást Matteo.

A gondnok kedvesen fogadott minket, és elmesélte, hogy Ricardo egy nagyon kedves férfi, aki figyelmes, sokat segít neki, és igen, egyszer odaadta neki a kulcsokat, amikor Adrianáék nem tartózkodtak otthon, mert a pasas azt állította, hogy az erkélyről gyanús mozgást látott, de még aznap visszaadta azzal, hogy vaklárma volt.

– Lemásolta őket – bólogatott Adriana.

– Egy azonnali zárcserét javaslok – szűkült össze Matteo tekintete. – Felmegyek, és beszélek vele. Hátha ezzel sikerül hatni rá. Addig te maradj itt! – siklott felém a pillantása.

– Biztos jó ötlet ez? – léptem hozzá aggodalmas tekintettel.

– Ne félj, amelyik kutya ugat, az nem harap! Minden rendben lesz – nyomott egy puszit a homlokomra.

Adrianával feszült csendben várakoztunk, szerettem volna valami biztatót mondani neki, de én magam is meg voltam rémülve.

Matteo jó fél órát töltött a férfinál. Amikor visszaért, azonnal a nyakába ugrottam.

– Olyan jó, hogy itt vagy. Aggódtam érted.

– Semmi gond, csak kicsit elbeszélgettünk. Érdekes figura. Egy színdarabot néztem végig a hősszerelmes férfiről, akit a nő észre sem vesz. Ő kétségbeesik, majd butaságokat csinál, hogy felhívja magára a figyelmet. Habár látszólag jámborrá vált, nem vettem be ezt a maszlagot. Ha beértem az őrsre, kicsit a körmére nézek ennek a Ricardónak. Nyugodj meg, ma egész biztosan nem fog a közeledbe menni! – pillantott Adrianára. – Ám nem szabad tétlenül hagyni, hogy bármit megtegyen, mert ha nincsenek határok, eluralkodik a káosz.

Adriana csak helyeselni tudott, de látszott, hogy még nem tiszták a gondolatai.

– Kértek egy kávét? – kérdezte bizonytalanul.

– Nem, köszönöm, sietek, mert ezer dolgom van, de Biancát itt hagyom veled. Ha végeztem, visszajövök érted – fordult felém. – Ha újra felbukkanna, azonnal hívj!

– Úgy lesz! – bólintottam.

Az első órában igyekeztem Adrianát megnyugtatni, ami könnyedebb beszélgetésekkel sikerült is.

– Azért jöttem, hogy megbeszéljük, mely turnéhelyszínekre tudok elmenni veled.

– Jött egy váratlan felkérés. Két nap múlva lenne egy megjelenésem Milánóban. Elkísérsz? – kérdezte bizonytalanul.

– Hát persze! – fogtam meg a kezét.

– Új ügynököm van – kezdett mesélni. – Képzeld, azt mondta, hogy kedvel engem – vigyorgott.

– Ez nagyon fura. Azt tanácsolom, légy vele óvatos.

– Kifejtette, hogy én afféle álomnő vagyok, egy példakép – fintorgott.

– Hallatlan – játszottam el a megbotránkozott barátnőt. – Tényleg nem normális szegény. Látszik, hogy nem ismer téged.

– Ugye? Tuti, van valami beütése, mert ódákat zengett arról, milyen szerethető a személyiségem és még okos is vagyok – emelte fel a mutatóujját.

– Szerintem fuss, szaladj, menekülj! Hazudik is a rohadék – ugrattam tovább.

– Hát igen. Ekkor jöttem rá én is, hogy valami nagyon nem stimmel nála – körözött az ujjával a halántéka mellett. – Ő is tipikusan az az ügynök, aki kinézet alapján ítél meg. Pedig ez ostobaság! A só is édesnek tűnik ránézésre, akárcsak a cukor. Az elővigyázatlanok gyakran pórul is járnak. Meg kell tanulni, hogy először óvatosan kóstolni kell, csak utána ízesíteni!

– Vagy nyalni – böktem oldalba.

– Hová gondolsz! – kacagott fel hangosan. – Az ügynököm egy nő, te bolond. És emellett nem is vágyom másra, csak Peterre. Bárcsak itt lenne most velem! – sóhajtott fel.

– Azért figyelj jobban, ne üldözd el ezt az ügynököt is – figyelmeztettem.

– Próbálok én kedves lenni, de a szám nem partner ebben – vonta meg a vállát. – Lehet, hogy működni fog a dolog, mert viccen kívül, hiányzik egy kereke. Az interjún azt kérdezte, hogyha erotikus regényeket írok, akkor kielégít-e a munkám.

Hangos nevetésben törtem ki.

– Akkor már értem, miért vetted fel. Ugyanolyan szabadszájú, mint te vagy.

– És van humorérzéke, és ez tetszik. Szükségem van a nevetésre és a pozitív emberekre. Jó időre elzártam magam az emberek elől. Sokáig nem értettem, mi ennek az oka. Miért lettem zárkózott, hisz mindig is olyan voltam, mint egy nyitott könyv.

– Igaz, hogy kvantummechanika héberül, de attól még nyitott vagy.

– Azért mondod ezt, mert nem ismertél a válásom előtt. Később rádöbbentem, azért zárkóztam be, mert távol akartam tartani a rosszat, csak ebben az volt a csapda, hogy a jó sem tudott rám találni.

– És most hogy vagy? – szorongattam a kézfejét.

– Szarul, de büszkén. Nem olyan egyszerű kitárni a kapukat. Berozsdásodtak a zsanérok. Elhitettem a környezetemmel, hogy olyan erős és veszélyes vagyok, mint egy cápa. Bárkit kettéharapok, miközben valójában csak egy cuki baby sharknak érzem magam. Plüssből… egy kulcskarikán.

– Dolgoznod kell az önbizalmadon! Te egy nagyon is értékes ember vagy!

A jó hangulatú beszélgetést Adriana macskája törte meg. Furán kidomborította a hátát, és fújtatni kezdett.

– Hát neked meg mi bajod? – hajolt le hozzá Adriana.

Abba az irányba fordultam, amerre a macska púposkodott. Rossz előérzetem támadt, ezért a telefonom a kezembe vettem, hívásra készen. Megpillantottam egy árnyékot, és már éppen szólni akartam Adrianának, hogy vigyázzon, amikor kilépett a fényre. Ricardo. Felpattantam a székről, azonnal hívtam Matteót, de a pasas egy ronggyal a kezében közeledett felém. Rám vetette magát, a fehér anyagot az arcomba nyomta, minden erőmmel igyekeztem lefejteni a kezét, hogy levegőhöz jussak, ám a próbálkozásom kudarcot vallott. Hiába kapálóztam, védekeztem, semmi haszna nem volt. Lassan elvesztettem az egyensúlyomat, és ellenállhatatlan álmosság lett rajtam úrrá.

Adriana rémült sikoltozása kúszott a hallójáratomba, minden erőmmel azon voltam, hogy ne ájuljak el, amikor hirtelen mintha átléptem volna egy időkapun, egy szobában találtam magam. Egy ágyon feküdtem, a kezem valami hideg fém tartotta fogva a hátam mögött. Csak halvány foltokat, pontokat láttam, hunyorogtam, hogy kitisztuljon a kép. Az érzékeim lassan magukhoz tértek. Az első érzés, ami rám tört, a fájdalom volt. Az arcom égett, a szám sajgott, szúrt, a karom zsibbadt és nyilallt. Hol vagyok? A fejem óvatosan megemeltem, hogy körbepásztázzam a helyet, de a sötétség mindent elnyelt. Mindent a dohos penészszag járt át, amitől a gyomrom émelyegni kezdett. Oldalra fordultam az ágyon, és kiadtam magamból a gyomrom tartalmát a földre. Rángatni kezdtem a béklyóm, de a fém csikorgásán, súrlódásán kívül nem hallottam és nem is érzékeltem mást. Erőtlenül visszaejtettem a fejem a párnára. Halk neszre lettem figyelmes, amitől egyre szaporábban vert a szívem. Hallottam, ahogy egy kulcs belecsusszan a zárba, elfordul egy kattanással. Egyre hangosabban ziháltam a félelemtől, nem tudtam, mi történik velem, ki van a túloldalon és mit akar tőlem. A hatalmas fémajtó hangos nyikorgással kinyílt, és a hirtelen jött világosság teljesen elvakított. Szaporán pislogtam az ajtóban megjelenő homályos árny irányába. Közelebb lépett, lenézett rám.

– Ki maga, és mit akar tőlem? – ismételtem el a bennem szüntelen kattogó kérdést.

– Remek munkát végzett, doki – húzta ördögi vigyorra az ajkát. – Már fel sem ismer.

– Sikerült végre feltörni a tűzfalát – jelent meg egy másik alak is. – Mondtam én, hogy hamarosan megtörik. Senki nem bír ellenállni a szernek, és ha az lassan hatna, a kínzás mindig beválik. Kezdődhet a következő fázis. Most, hogy zérón vagyunk, újraépítjük a tudatát.

– Mit… mit akarnak tőlem? – dadogtam. A pasas, aki először lépett a szobába, a hónom alá nyúlt és felrángatott. Egy asztalhoz vonszolt, majd leültetett.

– Pedig már kezdtem belejönni – markolt a hajamba, és hátrarántotta a fejem. – Imádom, amikor sikoltozik.

Amikor elengedte a fejem, csak akkor pillantottam meg a kerekedő pocakomat. A rémülettől zihálni kezdtem.

– Most biztos azon töprengsz, vajon hogy történhetett – hajolt le hozzám gúnyosan. Megfogta a hasam, én pedig próbáltam elhúzódni, de újra a hajamba mart. Üvöltöttem a fájdalomtól.

– Ki vagy te, és mit akarsz tőlem? – ismételtem el a kérdést.

– Hogy ki vagyok? – suttogta a fülembe. – Elárulom neked. Én vagyok maga az ördög. A megtestesült gonosz, és ő itt benned az én magom gyümölcse. Sosem szabadulsz meg tőlem, mert őt ott hordod majd magadban, és amikor világra jön, akárhányszor csak rá nézel, engem látsz majd.

– Neeee! – ordítottam, amikor hirtelen lenyomta a fejem az asztalra. Addig észre sem vettem a fehér port, csak amikor az arcomba csapott. Lélegzetet akartam venni, de bármi is volt az a por, sikerült felszívnom, amitől az orrjáratom égni kezdett és pokolian szúrt a torkom. Levegőért kapkodtam, de csak újra felszívtam a port. Ahogy kapálóztam, a belégzés-kilégzés reflexe egyre gyorsabban és gyorsabban működött, ami gondoskodott róla, hogy a támadóm elérje a célját. Lassan már nem éreztem semmit, illetve amit éreztem, az olyan erős érzés volt, hogy az agyam és a testem képtelen volt felfogni.

Meg fogok halni. Az egyetlen lehetőségem, ha legyőzöm a félelmet, ha megölöm a fájdalmat. Megölök mindent, ami szenvedést jelent.

Gyilkos düh lett úrrá rajtam, és a késztetés, hogy ölnöm kell.

Már nem ellenkeztem, csak lélegeztem. A halál megváltás lesz. Minden lélegzetvételemmel közelebb kerülök a végzetemhez. Azt éreztem, gyorsan és hatásosan gyilkolom meg magam.

Kezdtem ellazulni, lebegő érzés kerített a hatalmába, kellemesen éreztem magam. Pontosan erre vágytam. Nyugalom. Erre volt szükségem, ez az, ami kell.

A pasas felrántott a székről, kioldotta a kezem, az ágyhoz vonszolt, és hanyatt fektetett.

– Annyira felizgat, amikor így ki vagy ütve – csatolta ki az övét.

Nem voltam képes se tiltakozni, se kiabálni, amikor fölém mászott. Felrántotta a leheletnyi anyagot, ami a testem fedte.

– Az a legcsodálatosabb ebben a szerben, hogy pont annyira tompít le, amennyire kell, de a szenvedésre emlékezni fogsz – hatolt belém. – Akármennyire is gyűlölsz, remegve fogsz elélvezni.

– Soha! – ráztam a fejem erőtlenül. Ördögi vigyort villantott felém, majd mélyen a szemembe nézett.

– „Az idők méhében sok minden vajúdik, ami várja, hogy világra szüljék”{1} – mormolta, és ez a mondata erősebben ütött be, mint bármelyik kábítószer, amit valaha fogyasztottam.

A férfi mintha varázsütésre erősödött volna, csak nőtt és nőtt, amíg teljesen be nem kebelezett, minden akaraterőm elsöpörte.

Hirtelen újra jól voltam. A testem reagálni kezdett a mozgására. Majd megőrültem, annyira kívántam őt. Elviselhetetlenül lüktetett a hüvelyem, zabolátlan kanca módjára emeltem a csípőm a döfései elé, és mintha minden addigi elképzelhető orgazmusom gyönyöre abban a pillanatban koncentrálódott volna.

– Ó, istenem, elélvezek – markoltam a takaróm, és már visítottam is a gyönyörtől, hevesen rángatóztam alatta. Hangos ordítással adta tudtomra, hogy ő is kielégült.

Amikor leszállt rólam, megpaskolta a csupasz fenekem.

– Hatalmam van feletted, Bianca. Pontosan azt teszed, amit én akarok.

Amikor tisztult a tudatom, indulathullámok árasztottak el, amitől kibuggyantak a könnyeim. Minden újra lepergett a szemem előtt. Újra emlékeztem a múltamra, miközben megéltem a jelenem, de már nem láttam magam előtt fényes jövőt. Nagyi, Daniele, Giorgio, Katie. Emlékeztem a birtokra, ahol felnőttem, és Sergióra. Mindenre, amit tett velem. Mindent tönkretettem.

Könnyek áztatták az arcomat, csendes zokogásba menekültem. Nem tudtam, mi a céljuk velem, mire vesznek még rá akaratom ellenére, és azt sem tudtam, miért vagyok ott, ahol, és azt sem, hogy fordultak ilyen rosszra a dolgok. Próbáltam válaszokat találni, de nem léteztek. Összegömbölyödtem az ágyon, a könnyeim egyre szaporábban potyogtak, a zokogásom felhangosodott.

Nem tudom, mennyi ideig lehettem kiütve, de arra ébredtem, hogy a nevemet ismételgeti valaki. A szemhéjam ólomsúllyal nehezedett a szememre, képtelen voltam kinyitni.

– Bianca, az isten szerelmére, hallasz engem? – ismertem fel Matteo hangját.

– I… igen – nyögtem ki, de azonnal megbántam, mert elkapott a köhögőroham. Matteo a hátamat simogatta. Lassan tisztult ki a kép. Körbepásztáztam a szobát, kerestem az utolsó emlékfoszlányt. Már éppen meg akartam kérdezni, mi történt, amikor bevillant.

– Hol van? – ültem fel hirtelen. – Mi történt Adrianával?

– Eltűnt – felelte Matteo.

– Hogy érted azt, hogy eltűnt? Magával vitte az az állat? – kérdeztem indulatosan.

– Erre következtettünk abból, hogy téged kloroformmal elkábított, a lakás pedig egy csatatérre emlékeztet.

– Meg kell őt találnunk – akartam nekilódulni, de a kábaságtól megszédültem.

– Meg is fogjuk, de most azzal segítenél a legtöbbet, ha elmesélnéd, mi történt pontosan – nyugtatott.

– Az idő neki dolgozik. Minél tovább ülünk itt tétlenül, annál több ideje marad eltüntetni a nyomokat.

– A kollégák már dolgoznak az ügyön. Felkutatnak minden létező helyet, ahová vihette az írónőt.

– Ez egy beteg állat – borította el a belsőm a harag. – Azt sem tudom, hogy jutott be. Egyszer csak felbukkant a semmiből, rám vetette magát, és utána minden sötétségbe borult.

– Nagy nehezen elértem a barátját, már úton van ide.

Rengeteg érzés cikázott bennem. Az elmémből felszabadult emlékfoszlány blokkolta a rendszeremet. Képtelen voltam logikusan gondolkozni.

– Matteo, tudom, hogy ez most nem igazán alkalmas pillanat, de az, hogy fuldokoltam a számra szorított rongydarabtól, visszarepített a múltam egy olyan pillanatához, amit már rég elfelejtettem.

– És mi volna az? – kérdezte sürgetően, mert érezte, hogy fontos dologról van szó.

– Már emlékszem az aktiváló kódra.

– És mi az?

Már éppen szóra nyitottam volna a szám, de meggondoltam magam.

– Egy Shakespeare-idézet. Nem akarom hangosan elismételni, mert nem tudhatom, mit szabadítanék azzal magamra.

– De most, hogy fény derült rá, Rufina semlegesíteni is tudja azt – lelkesedett fel.

– Remélem, igen. Van itt még valami. Már tudom, miért gyűlölőm annyira Lucát. Hogy miért voltam meggyőződve arról, hogy ő maga a gonosz. Sergio akarta, hogy így érezzek. Ezzel átkozta meg azt az anya-fiú kapcsolatot, ami a történtek ellenére is kialakulhatott volna köztünk. Ezek nem az én érzéseim voltak, elvetették bennem a kétkedés magvait, amelyeket minden kínzásom alkalmával megöntöztek, és az lassan gyökeret vert és kicsírázott bennem. A részemmé vált. Egészen addig, amíg ki nem pattant a burok.

– Most, hogy ismerjük a kódszavakat, minden rosszat, mérgezőt kitörölhetünk – ölelt magához.

– Nem biztos, hogy ezt ki akarom – motyogtam alig hallhatóan.

Matteo eltolt magától, és értetlenül a szemembe nézett.

– Elképzelni sem merem, milyen viszályt robbantana ki, ha az átok törlése után feltámadnának bennem az anyai érzések. Luca már nem az én fiam. Nincs jogom hozzá, hogy azok után, amiken keresztülment, elragadjam tőle a szüleit, a biztonságot jelentő otthonát.

– De te vagy az anyja – rökönyödött meg.

– Nem, Matteo. Az a nő vagyok, aki a világra hozta őt, de az anyja nem én vagyok. Katie volt mellette, amikor a születése után kis híján meghalt. Ő hozta vissza az életbe. Ő segített neki leszokni a szerekről, amelyekkel engem telenyomtak – zokogtam fel. – Luca az én hibámból függőként jött a világra. Pokoli kínokkal kezdte az életét, és én nem voltam ott, hogy fogjam a kezét, átöleljem és átsegítsem a nehézségeken. Ördögi teremtménynek kiáltottam ki, és ezzel el is árultam őt. Lemondtam róla. Katie viszont a szárnyai alá vette, szerette, ápolta, foglalkozott vele. Neki köszönheti, hogy most egészséges és vidám kisfiú. Nincsenek már jogaim, csak felelősségem és kötelességem – törölgettem le a könnyeket az arcomról. – Ideje megváltoztatnom a sorsomat.

{1} William Shakespeare: Othello. Fordította: Kardos László.