Gaby Roney

A Huszár esküje

Magyar huszárok I.

Gaby Roney – Magyar huszárok I.

A Huszár esküje

© 2023 by Gaby Roney © Book Dreams Kiadó

Szerkesztő: Hegedűs Nikoletta

Borító: Book Dreams Kiadó

Előlapi kép forrása: Shutterstock

Book Dreams Kiadó

info@bookdreamskiado.hu • www.bookdreams.hu

facebook.com/bookdreamskiado

instagram.com/bookdreamskiado

ISBN: 9789635860180

ISBN E-pub: 9789635861903
ISBN Mobi: 9789635861910

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a mű bővített, illetve rövidített kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható

A magyar lány, aki képes megváltozni azért a huszárért, aki egykoron megalázta, és örökre elrabolta a szívét. A huszár, aki csak egy férfinak tartja magát, méltó akar lenni a lány szerelmére. Elveszettség, bűnbocsánat és önkéntes rabság, ez az, ami mindkettőjükre vár, hogy megtalálják az egymáshoz vezető utat.

1. fejezet

Lajtói Emese Abigél szórakozottan forgatta kezei között a számára túlméretezett címeres gyűrűt. Képtelen lett volna egyetlen percre is megválni a különlegességtől. Jócskán nagy volt mindegyik ujjára a nehéz ékszer, mégis csodákat rejtett a tizenhatéves lány számára.

Nagyot szippantott a tavasz illatából és igyekezett tanára monoton beszédére összpontosítani. Magyarországon, pünkösd havának első heteiben volt a legcsodálatosabb ez az évszak. A szigorú tekintetű Tercsényi Miklós, kimerítő előadást tartott a gyümölcsfák nemesítéséről és biológiai életéről. Alapjában véve nem lett volna unalmas tanulmány, ha Gigi életében először hallja a filozofikus fejtéseket. Bár alig egy éve tért haza az Erdélyben megtalálható kolozsvári zárdából, apja ragaszkodott hozzá, hogy magántanár segítségével átismételje az ott tanultakat. Lajtói Murél gróf számára – aki fontos szerepet töltött be Magyarország politikai életében – rendkívüli jelentőséggel bírt egyetlen leánygyermeke taníttatása. Ezért is ragaszkodott hozzá, hogy Gigit, tizenhatodik életévének betöltése előtt, Bécs egyik legszínvonalasabb leányiskolájába küldesse. Bízott benne, hogy lányából igazi úri hölgyet nevelnek majd az Európa szerte elismert tanárok. Legnagyobb bánatára, Gigi a maga ifjú életkorával mindennek elmondható volt, csak éppen nemesi előkelőséggel megáldott, úri kisasszonynak nem.

A gróf tudta, hogy részben ez az ő hibája. Gigi születése után, felesége sokat betegeskedett, majd az egyik könnyed megfázás magával ragadta a sírba. Murél számára, az akkor hároméves kislány jelentette a világot. Mindent megadott neki, de egyben elnéző is volt vele szemben.

A zempléni és abaúji vármegyék, teljes mértékben neki köszönhették virágzásukat. Kihasználva az 1848-as forradalmat, ellentétben más főnemesekkel, ő Magyarországon maradt, és jó állapotban lévő tokaji birtokán telepedett le. Magyarországnak ez a része kiváló volt a szőlőtermesztésre, hiszen a hegy oldala egykoron bortermő vidéknek számított. Murél, kemény munkával újra felvirágoztatta a környéket, de mivel két vármegyét is birtokolt, folyamatos összetűzésekbe keveredett a számkivetettek csapataival. Tudta, hogy pozícióját és kivívott tiszteletét az itt élő emberek segítségével csak úgy tudja megtartani, ha figyel az erkölcsi normákra, és felügyel a családok jólétére. Ezért saját huszár ezredet toborzott, és magas szintű kiképzésben részesítette azt. Huszár laktanyákat emeltetett a két vármegye legsebezhetőbb pontjaira. Kemény, áldozatos munkája meghozta gyümölcsét, hiszen szilárd uradalmat kapott, mely az évek során egyre erősödött, és a maga módján biztosította a létfontosságú megélhetést. Nemesített borainak zamatos íze, hamar elterjedt szerte Európában, így hát nem volt csoda, hogy maga I. Ferenc József – a Habsburg-dinasztia tagja – is tőle rendeltette a legfinomabb tokaji aszúkat.

A gazdagon termő borvidék birtokosa híres volt vacsoráiról és báljairól, ahol a hangulat a tetőfokára hágott, és igazi magyar vérmérsékletű mulatságok tomboltak. Szerte a kontinensen mindenki tisztában volt vele, hogy a magyarok igazán tudtak mulatni, melyhez a finom ételek, és a pörgős palotás táncok szolgáltattak hangulatot.

Gigi mindig is cserfes kislány volt a maga nemében. Állandóan elszökött nevelőnői társaságából, letépve az általuk rárakott láthatatlan láncokat. Sokkal inkább élvezte a huszártisztek társaságát, akik megtanították dohányt köpni, verekedni és karddal vívni. Murélt mulattatta a dolog, de azért engedte mindezt, mert ilyenkor látott lánya tekintetében önfeledt boldogságot. Gigi a lovászfiúkkal szívesen eljárt horgászni, vagy a gyümölcsösben fára mászni, és a nyolcéves korában kapott lovat, már önállóan látta el. Ám tizedik életévét betöltve, Murél úgy látta jónak, ha fékezhetetlen természetét megtanulja kordában tartani. Ezért küldte a kolozsvári zárdába, ahol öt évig visszavonultan élt, apácák szerető oltalma alatt majd mielőtt tovább küldte volna a bécsi leányiskolába, a gróf hagyta, hogy megpihenhessen a tokaji birtokon. Már csak azért is, mert Murél igen kíváncsi milyen hatást gyakoroltak gyermekére a kolozsvári zárda szigorú falai. Elnéző mosollyal és enyhe bánattal a szívében vette tudomásul, hogy Gigi ott folytatta tokaji életét, ahol egykoron abba hagyta. Az elmúlt hónapokban csak még jobban csiszolódott kardforgatói tudománya. Nem csak magyarul, hanem a latin, német, angol és francia nyelvek szépségében is megtanult káromkodni.

Bár érdekelték a szép ruhák, az illem és etikett mégsem kötötte le. Apja szomorúságára címeres huszárruhát készíttetett magának, és abban igyekezett kamatoztatni az önvédelem fortélyait. Formálódó nőies alakját teljesen eltakarta a rá szabott huszárruha. Sötétvörös haját, melyet édesanyjától örökölt, szobalányával erős copfokba fonatta, szigorúan feltűzve feje tetejére. Ezzel is teljesen el tudott vegyülni az ifjú délceg katonák között.

Murél attól félt, hogy lánya nőiessége és finomsága sohasem fog előtérbe kerülni úgy, ahogyan annak rendje és módja lenne. Ezért fájó szívvel, de döntött, és beíratta Gigit a bécsi iskolába. Bár lánya borostyánszínű szemei lázadóan megvillantak a szigorú leánynevelde és az utazás hallatára, mégis engedelmesen fejet hajtott szeretett apja kérése előtt.

– Nos, Lajtói grófkisasszony, meg tudná mondani nekem, mikor szükséges a fák oltása és nemesítése? – kérdezte Tercsényi Miklós, és mialatt a lány válaszolt neki, Gigi vágyakozóan a gyakorlótér felé pillantott.

Csodálatos látványt nyújtottak az egyenruhás férfiak. Mindannyian a számukra kiosztott edzési feladatokra koncentráltak. Voltak, akik párokba rendeződve a huszárfogást gyakorolták, mások a jól ismert kardvívói vágásokat rögzítették többszörös ismétléssel. A lőtérről párbajpisztolyok és baronettek hangjai zörrentek. Kicsit távolabbról lovak patája jelezte a nyeregben folytatott harci küzdelmet. Bár nem az ünnepélyes uniformisban díszelegtek, egységes színű gyakorló-ruhájuk lenyűgözte a lányt.

Válaszadása végén, tanára lelkesen bólogatott, majd folytatta kiselőadását.

– Igen, valóban, de fel kell hívnom a figyelmét…

Gigi mélyen, de annál meggyötörtebben sóhajtott fel, majd újra Tercsényi tanár úr mondandójára igyekezett koncentrálni. Megint csak sikertelenül, mivel gondolatai a kezében forgatott gyűrű körül kalandoztak.

Az eszét se tudta már, mikor kapta az édesapjától. Úgy élt benne, hogy családi ereklyeként őrizték a többi felbecsülhetetlen értékes ékszerrel együtt. A nyakékek és csillogó drágakövek fényében, ez az egy gyűrű volt, mely megragadta figyelmét. Az első perctől különös misztikával vonta körül, és apja játékos kitalált meséi is csak erősítették az alaptalan szövevényes álomban.

Mai napig kívülről tudta a mesét, melyet apja oly sokszor elmondott az esti lefekvéseknél. A történet, ami egy távoli szigetország hercegéről szólt, a gyűrű tulajdonosáról, aki fiát messzi országokba küldette, hogy tapasztalatra és önbecsülésre tegyen szert. A fiú, aki ezzel a gyűrűvel bizonyítja hűségét őseihez, rátermettségét és valódi származásának létét. A gyűrű maga volt a megváltás az ifjú számára, hiszen nem csak egyszerű tájképet – birodalma látképét – rejtett magában, hanem fejjel lefelé nézve jól kivehető volt a szárnyát kiterítő kecses griffmadár alakja, mely tekintélyt és tiszteletet parancsolt maga után. Méltóságteljes smaragdzöld drágakőből kirakott, fékezhetetlen kiszámíthatatlanság, de egyben könyörületesség is megbújt, amely mindig az igazság oldalán állt. A griffmadár testének arányos árnyalására rubintköveket és gyémántot használtak.

Gigi arcára mosolyt csalt a lovagi korba illő kitalált mese, és mégis lenyűgözte, hogy milyen sokáig tudott hinni benne. Míg gyermekként a vele egyidős társai babákat vonszoltak maguk után, ő megszállottként hordta mindenhová magával az ékszert, kabala gyanánt. Vigyázott rá és óvta, titkos zsebeibe rejtette, mint ahogyan most is a drága muszlinból és selyemből készített ruhája fodrai közé dugta.

Mialatt a Lajtói kastély arborétumának kis parkjában hallgatta tanára monoton előadását, különös rigószerű trilla ütötte meg a fülét. Agya lázasan járni kezdett, majd végső megoldásképpen talányosan félbeszakította a férfit.

– Tercsényi úr, bocsásson meg, de nem tarthatnánk pár percnyi szünetet, hogy azután újult erővel hallgathassam tovább filozofikus gondolatvilágát?

– Oh – jött zavarba a férfi. – Én kérek elnézést, ha ennyire belemélyedtem volna feltörő eszméimbe. Természetesen néhány pillanatnyi szünet csak hasznunkra válhat – fordult meghajolva a lány felé, mire Gigi kapva a lehetőségen, felpattant a kispadról.

– Akkor itt találkozunk – azzal sietősen meghajolt. – Kérem, grófkisasszony, ne menjen messzire… nagyon kevés idő áll a rendelkezésünkre, és még annyi mindent szeretnék megosztani önnel…

– Természetesen, Tercsényi úr. Kérését figyelembe véve, észre sem fogja venni távollétemet. – Gigi olyan bájosan mosolygott a férfira, hogy az teljesen elolvadt jól neveltségétől. Ám a lányhoz közelálló bármely személy azonnal tudta volna, hogy valami rosszban sántikált.

– Drága leány, kérem, vigyázzon magára amíg kiszellőzteti a fejét. – A férfi óvó intése túl nyájas volt Gigi számára.

– Igyon egy kávét ez idő alatt, Tercsényi úr – ajánlotta a férfinak a lány, majd kecsesen megfordult, és tanárával ellentétes irányba indult.

Nem akarta megvárni, hogy Tercsényi utána szóljon. Mire magántanára bármi utasítást adhatott volna neki, felkapta abroncsszoknyáját és a kert sűrűbb fasorai felé indulva eltűnt az egyik bokorban. Ügyesen elsomfordált a lombos fák alatt, mialatt élvezte árnyékos szépségüket. Huncut mosollyal az ajkain alaposan körbenézett, nem követi-e valaki, majd egyetlen nekiiramodással letért a gyönyörű ösvényről, és begázolt az egyik buja tujasor közé.

– Mi tartott ilyen sokáig? – zörrent rá a tőle pár évvel idősebb lovászfiú, ahogy a lány a látóhatárába került.

– Nem olyan könnyű elszabadulnom Tercsényi úrtól, mint azt reméltem – füstölgött Gigi.

– Ha nem figyelsz oda, kiesel a formádból – nevetett Noel. – Mondtam én neked, hogy károdra válik a zárda. A sok apáca közötti élet, a szent hivatás lustává tett téged.

– Ha most nálam lenne apám egyik kardja, móresre tanítanálak – morcogta Gigi, de mondandója végére ő is elnevette magát.

– Ki mernék állni veled, mert mintha a kardforgatás rejtelmeiből is felejtettél volna – kötekedett tovább vele a fiú.

– Szégyen tőled, ha csak azért mersz kiállni velem, mert tudod, hogy valamicskét felejtettem a zárda falai között.

– De ne verd nagydobra a hencegésedet – kérte kihívóan Noel.

– Félted a lovászbecsületedet? – nevette ki Gigi. – Neked lassan már az sincs, amióta elkötötted apám egyik legjobb lovát.

– Az is te miattad volt – fortyant fel a lovászfiú, hiszen igencsak csorba esett a büszkeségén az eset alkalmával.

– Fogadtunk, és te veszítettél – emlékeztette a lány lelkesen. – Három kör járt a vesztesnek apám egyik legszilajabb lován. Nem kértem túl sokat, vagy igen?

– Jobban jártál volna a csókkal, amit én kértem tőled – enyhültek meg Noel szürke szemei.

– Na, még csak az kellett volna! – háborodott fel a lány. – Egy testvéri csók! No hiszen! A fenekeden a tojáshéj, de azon jár az eszed hogyan csábíthatnád el a Lajtói birtok urának lányát. Azt ki kell érdemelni! – gonoszkodott a fiúval. – Majd, ha huszárként állsz elém, akkor talán meggondolom, hogy engedem-e azt a csókot – közölte nőies kecsességgel.

– Ti nők, mind egyformák vagytok – legyintett rá Noel.

– A lovászfiúk sem különbek – vágott vissza a lány, mire egyetértően összenevettek. – Egyébként meg, olyat nem csókol meg az ember, aki a játszópajtása és úgy tekint rá, mint a bátyára.

– Ezek szerint Mersét is a testvérednek tekinted?

– Annak ellenére, hogy nyámnyila, és szóba sem áll velem, csak ha Végtelentó nem kéri rá – fújtatott Gigi –, azt sem tudom, melyikőtöket válasszam férjnek – kacagott fel.

– Egyikünkkel sem járnál jól – nevetett vele Noel, ám volt valami fájdalmas megalkuvás a hangjában. – Csoda lesz, ha bárki megfelel majd a te szeszélyes igényeidnek.

– Na ezért nem megyek én férjhez! – közölte félvállról a lány. – Tökéletesen jól érzem magam így, és a papa sem bánja.

– Hiányozni fogsz, most, hogy elutazol – tört elő a lovászfiúból.

Hatalmas bátorságra vallott tőle, hogy ezt ki merte mondani.

– Te is nekem, de hamar elszállnak az évek, és akkor újra hazatérek. Addig meg majd kibírjuk valahogy – biztosította Noelt.

– Gigi, ugye nem felejtesz el? – kérdezte a fiú reménykedve.

– Miért tenném? – mosolygott rá káprázatosan a lány. – De csak akkor, ha megígéred, hogy huszár leszel, és amíg odavagyok, összetöröd egy csomó fruska szívét.

– Csak így kerek a történet – ragyogtak fel a galambszürke szemek.

– Mondtam én neked, hogy a huszáregyenruha láttán ájuldoznak a lányok. Ha majd te is huszár leszel, előnyt kovácsolhatsz belőle akármerre jársz – bíztatta lelkesen Gigi. – Amint hazajövök, beszámolsz nekem a nőügyeidről.

– Már megbocsáss, de huszár ilyet nem tesz előkelő hölgy társaságában – közölte vele dacosan Noel, és hangot adva kijelentésének felszegte az állát.

– Előkelő hölgy? Na, ne nevettess! Lehet, hogy mások szemében én grófkisasszony vagyok, de neked a gyermekkori játszópajtásod. Együtt nőttünk fel, az a minimum, hogy elárulod nekem, hogyan csábítanak a Lajtói huszárok – követelte ki önzően a lány.

– Igazad van, de csak akkor, ha te arról mesélsz majd, milyen egy igazi bécsi bál, ahol a ficsúrok körbeajnározzák a nemes hölgyeket – vetette fel a kompromisszumot a lovászfiú.

– Megegyeztünk. Legalább megtapasztalhatod, hogy csorgatja a nyálát a sok bugris nemes – vágott grimaszt Gigi enyhe undorral az arcán. – Istenem! Mit kell majd nekem elviselni egy-egy ilyen estélyen?

– Nem szeretnék a helyedben lenni – mondta vidáman Noel.

– Nos, mindegy! Ez papa kérése, és én nem mondhatok neki nemet, még ha egy időre hátat is kell fordítanom a Lajtói huszároknak – közölte beletörődően, majd más témára tért. – Na, történt valami említésre méltó? Valami újdonság? Valami huszártörténet? – Gigi borostyánszínű szemei kalandra készen megvillantak.

– Ha engem ezért elkapnak, keményen megütöm a bokámat! – morogta a vékony testalkatú Noel.

– Ne aggódj, majd azt hazudom, hogy épp vissza akartál kísérni Tercsényi úr előadására, mivelhogy eltévedtem az arborétumban. Kegyes hazugság lesz, de mind a kettőnket ki fog húzni a bajból. Nyugodj meg, mindent előre elterveztem. Az az öntelt Tercsényi fog apámtól elnézést kérni, amiért nem vigyázott rám jobban. Istenem, de unom a fejtegetéseit! Mintha egy majmot csodálnék az állatkertben. – Hangja vidámsággal és felszabadultsággal volt tele, ám hamarjában észbe kapva gyanakvóan a fiúra emelte nemesi tekintetét. – Ugyan, mióta vagy te ennyire ijedős? Máskor sokkal nagyobb galibákat is okoztunk, mégsem féltél annyira a büntetéstől, mint most!

– Akkor még nem tudtam, hogy édesapád egyik legjobb huszártisztje ide látogat a kiképzési központba, hogy magával vigyen pár ifjút a Lajtói huszártestőrségbe – mondta ki Noel egy szuszra, és mégis tele izgatottsággal a hangjában. – Tudtad, hogy saját maga képezi ki a testőröket?

– És akkor mi van? – Gigit hidegen hagyta a dolog, ám annál jobban bosszantotta, hogy a fiú, rajongással telve beszélt a Lajtói huszárok közül, az egyik tisztről.

– Nem érted? Saját maga foglalkozik a testőrség tagjaival!

– Ja, a testőrség – legyintett Gigi, bár nagyon is tisztában volt vele, mennyire nagy megtiszteltetésnek számított bekerülni a Lajtói huszártestőrségbe.

Egy katona számára nemhogy maga volt a kuriózum, de dicsőségei között a legmagasabb kitüntetést jelentette. A Lajtói huszártestőrség tagjai mindig különleges bánásmódban részesültek, mivel ők voltak hivatottak megvédeni a Lajtói családot. Amilyen kegyeletteljes volt az életük, annál keményebb a kiképzésük. Ha valaki bekerült közéjük, az biztos, hogy erőt próbáló kiképzést kapott, és a legjobbakkal harcolhatott egyvonalban, vagy akár döntőbíró is lehetett egy-egy katonai ügy során. A testőrségnek mindig, és minden körülmények között szava volt, még sokszor Lajtói Murél parancsával volt egyenlő, és tiszteletet övező megjelenésük.

Mint mindenki, Gigi is sokat hallott hőstetteikről, megnyert csatáikról, magányos farkasként tomboló erejükről. Ismerte legendáikat, tudott minden történetről, ami őket övezte és misztikus lényekké varázsolta, de a mai napig egyetlen Lajtói huszártestőrrel sem találkozott. Talán ezért hitte azt hosszú éveken át, hogy ezek a huszártestőrök nem is léteznek, hanem az ifjú huszárok lelkének ápolására lettek kitalálva. Azt gondolta, ők a példaképek, akikké válni akartak a huszárezredekben szolgáló katonák. Ám maga sem tudta miért, remegni kezdett a gyomra és hevesebben verni a szíve arra az eszményi lehetőségre, hogy végre ő is személyesen találkozhat ezekkel a délceg testőrségi tagokkal. Női fortélyai segítségével ügyesen palástolta Noel előtt lelki izgatottságát.

– A testőrség! – javította ki sértődötten a lovászfiú.

– Persze, persze – legyintett újra türelmetlenül a lány, és talán jobban várta ezt a találkozást, mint maga Noel. – A Lajtói huszártestőrség – gúnyolta ki emelt hangon a messze földön, és más országokban elhíresült katonákat. – Ki is az a tiszt, akinek az irányítása alatt van most a Lajtói testőrség? – vonta fel érdeklődve íves szemöldökét a lány, és Noellel egyszerre indultak meg a főút felé.

– A sárospataki kastély századosa, Roland huszártiszt! – A fiú szürke szemének dicső fényében látszott mennyire magasztalta a férfit, miközben barna haja megcsillant az intenzív napsütésben.

Gigi kissé rosszallóan vette tudomásul Noel rajongását a százados iránt, akit látszólagosan Istenként tartott számon. A lány sokat hallott már a százados és a sárospataki huszárok hőstetteiről. Apja Sárospatakon helyeztette el Rolandot, fiatal kora ellenére. Azt a kastélyt tekintette birodalma központjának, mivel a centralizmus híve volt, így azt az elvet vallotta, hogy összevont vármegyéinek szívét kell erősíteni, hogy birodalma biztos talajon álljon. Ez a dobogó szív, pedig nem volt más, mint a Lajtói sárospataki kastély, és a körülötte álló huszárkaszárnyák.

Roland csapatával könnyedén a segítségére tudott sietni bármelyik huszárseregnek, ha azt az összevont vármegyék érdeke kívánta. Úgy tartották, veszélyes, és nincs félelemérzete. A kis uradalomban élők többsége rajongott érte, másrészük félelembe ötvözte csodálatát. Mindig véghezvitte a parancsokat és állandóan győzedelmeskedett az ellenség felett. Villámgyors gondolkodása a legtapasztaltabb huszártisztet is zavarba ejtette és meglepte. Kétszer ugyanazzal a taktikával sohasem támadt.

Az a pletyka járta, hogy csöndes heteken, vándor-cigányokkal rótta az út porát, akik megtanították a késsel bánni. Azt rebesgették, hogy azok a férfiak tartoztak a barátai közé, akikkel Sárospatak kastélyának huszárintézményét igazgatta, és akik a Lajtói huszártestőrség tagjait is képezték. Érdeklődése sokrétű és nyitott. Minden érdekelte, amiből tapasztalatot szerezhetett, vagy tökéletesíthette fizikai tudását és szellemi szintjét. Bárhogyan is volt; Murél kedvenc tisztjei közé tartozott, ezáltal a vármegyék lakói tisztelettel adóztak neki.

A fiatal százados hatéves kora környékén került a Lajtói birtokra, és lovászfiúként kezdte, akárcsak számos huszárnövendék. Murél fontosnak tartotta, hogy a huszárnak szánt ifjak neveltetése egészen fiatal korban megkezdődjön. Az alapító számára nem létezett társadalmi különbség. Elvei szerint a mindenre elszánt huszár nem a társadalmi helyzettől függött. Az egyenjogúság elvén bárkiből lehetett huszártiszt, vagy vármegyén belül kihelyezett kastély kapitány és tartományi százados. A feladat mindössze az volt, hogy végig kellett járnia a ranglétrát, és ügyelnie kellett arra, hogy ne essen vissza. A kiképzés nehéz volt, és a legtöbb tiszt harmincas éveinek elején érte el katonai hivatásának csúcspontját. Azzal, hogy Roland huszonhat évesen már magas posztot töltött be, ez pedig az újonc huszárok számára példaértékű volt. Mindezek ellenére bárki, bármikor csatlakozhatott a huszárszázadhoz, kitétel soha nem volt. Ügyességén és talpraesettségén múlott besorolása.

Bár Gigi születése óta tudott a férfiról, de sohasem nyílt rá alkalom, hogy találkozzanak. Roland neveltetését nyolcéves korától az akkori sárospataki kastélyban élő századosra bízták, és hosszú ideig nem is tette tiszteletét a tokaji Lajtói kastélyban. Évekkel később Gigi is elkerült Tokajból, és amióta hazatért szintén nem adódott lehetőség rá, hogy találkozzanak. Mivel a bálokon még nem vehetett részt, és a szomszédos vármegyék is békésnek mutatkoztak, Roland, a huszárbarátaival újra a cigányok, és Szerbföld, Laborc királynak legkisebb gyermekének, Dominik hercegnek élvezte a vendégszeretetét. Szintén csak ködös mendemondák hirdették, hogy a két férfi együttesen összefogva, milyen nagyvilági dolgokba keveredett. Hírhedtek voltak, akárhol megfordultak a kontinensen, legendájuk memoárja csak nőttön-nőtt. Nem volt meglepő, hogy az időnként egyesült maroknyi sereget Szellemlovasoknak hívták. Nevüket néhol félelem, máshol óvatosság ötvözte, de nemes cselekedeteikkel kivívták a különböző társadalmi osztályok bizalmát és tiszteletét. Ha hinni lehetett a szóbeszédeknek, barátságuk gyermekkorban kezdődött, amikor is Laborc király pár évre, szintén a sárospataki százados gyámsága alá helyeztette kisebbik fiát. Azt tartották, hogy ha valakiben, hát Roland egyedül Dominikban bízott vakon és önzetlenül, mivel mély és őszinte barátság kötötte őket egymáshoz.

– Te tényleg vele akarsz menni? – biggyesztette le íves ajkait a lány.

– Ha magával visz, olyan kalandokban lehet részem, mint még soha! – lelkesedett Noel.

– Szóval, amiket mi csináltunk végig, az neked bakfitty? – Gigi vérig volt sértve.

– Ne mondj ilyet! Igenis élveztem, mint ahogyan te is! De Roland huszárszázadossal más egy kaland, más egy csata! Ott férfiként küzdhetek, huszárként cselekedhetek. Talán beválaszt a Lajtói huszártestőrség tagjai közé, és akkor kitárul előttem a világ. – Köztudott volt az ifjoncok között, mindannyian azért versengtek, hogy Roland huszárszázados szárnyai alatt váljanak igazi katonává.

– Egy jól irányzott balegyenessel én a csillagokat mutatom meg neked – űzött gúnyt a fiú lelkesedéséből Gigi, de Noel csak elnézően mosolygott rá. – Miért nem jó neked itt, velem? Kivel fogok gyakorolni, ha hazatérek?

– Te holnap elutazol Bécsbe, de én itt maradok! – felelte dacosan. – Ha képzett huszártestőr lehetnék, akkor állandóan a közeledben tartózkodhatnék. Én védenélek – tudatosult benne a felismerés, mialatt galambszürke szeme álmodozva csillogott a messzeségbe. – Hiszen a Lajtói huszártestőrség azért van, hogy téged és édesapádat védelmezze. Saját bejáratú testőröd lennék – fejtette ki a fiú, mély tisztelettel adózva a huszároknak.

– És aludhatnál a szobám küszöbén – kuncogta Gigi, ahogy elképzelte a jelenetet, ám amint Noel megrovóan rápillantott, ő is elkomolyodott. – Nos, az valóban jó lenne – gondolt bele aztán vegyes érzelmekkel.

– Méghogy jó? – dorgálta le Noel. – Egyszerűen fenomenális! A testőröd lehetnék, és vigyázhatnék rád a nap huszonnégy órájában. Gigi, senki nem vonna minket kérdőre merre járunk, hol csavargunk!

– Tudok magamra vigyázni! Ne kezd te is – zsörtölődött a lány, és dacos gőggel felvetette az állát.

Vegyes érzelmekkel fogadta a fiú atyáskodását. Másrészről már elege volt, hogy akármerre ment, minden lépéséről be kellett számolnia édesapjának, aki azonnal rendelt mellé valakit. Egyszerű elővigyázatosságból.

– Nyugodj meg – kérte lehiggadva Noel. – Nem is úgy értettem – makacskodott. – Csak az ékes egyenruha, a díszes menet… Kísérhetném a hintódat, amikor bálokba, vagy színházba jársz.

– Noel! – zörrent rá Gigi, de azért meg tudta érteni nagyravágyását. Talán, ha ő is fiúnak született volna, ugyanezekért a kegyekért harcolna. – Mikor érkeznek? – hagyta figyelmen kívül a fiú előtörő konokságát a lány.

– Nem tudom. Sosem pontosít Roland százados, szerintem azért, hogy ne várják őket. Mindig kiszámíthatatlan, de kétszer sosem cselekszik ugyan úgy.

– Valóban érdekes – biggyesztette le formás ajka szélét Gigi, és nem tudta megérteni, hogy lehet ennyire rajongani egy huszártisztért.

– Inkább ravasz, mint a róka, és kecses akár egy tigris! Csodálatra méltó huszártiszt. Majd te is meglátod, hogy mennyire. Állítólag a lábai előtt hevernek a nők.

– Na, ne mondd – fintorgott a lány. – Ez esetben kivétel leszek. Az én ruhámat nem fogja bepiszkítani a koszos csizmájával, mert nem vetem magam a lábai elé, az már egyszer biztos – jelentette be szánt szándékkal.

– Ugyan már, Gigi! Te is csak nő vagy! – intette Noel.

– Ez még nem jelenti azt, hogy behódolok egy huszárnak. Ráadásul a Lajtói huszártestőrség feje, na, az kéne még nekem, hogy pont mellette végezzem, amikor se rangja, csak a papa zsoldja! Többet érek én annál, hogy egy ilyen huszárral adjam össze magam – prüszkölte feldúltan, és így láthatatlanul is nagyon orrolt a férfira. – Micsoda arcátlanság! Nekem bécsi udvarlóim lesznek, a huszártestőrség pedig azért lesz hivatott, hogy megóvjanak a neveletlen kérőktől.

– Ezért leszek én a testőröd, majd én óvlak és védelmezlek! Senki nem kerülhet a közeledbe büntetlenül… Ott jönnek! Ott, a bekötőúton! – kiáltotta teljes extázisban Noel. Még mindig gondjai voltak az önfegyelmezéssel, ezért vele egykorú társai kiközösítették maguk közül zabolátlan természete miatt. Gigit viszont egyáltalán nem zavarta ez a jelenség. – Nézd a tartásukat! Nézd a határozott lépésüket, és azok a lovak! – áradozott és le sem bírta venni tekintetét a huszárokról. – A kardjaik igazi nemesacélból készültek, és nézd, milyen ezüstösen csillognak a nap fényénél. – Kezét kinyújtotta, és mutatóujját a messzeségbe irányította.

– Biztos nagyon nehéz lehet – feleselt Gigi, és hozzá egy nem kívánatos, illetlen fintort is vágott.

Sietősen észbe kapott, és sandán a fiúra pillantott, de szerencséjére Noel nem vette észre grimaszos megnyilvánulását. A fiú megbabonázva figyelte a huszárokat.

A messzeség végeláthatatlanul tárult eléjük. A látóhatárt nem lehetett beazonosítani azon a helyen, ahol éppen álltak. A kis dombról, ahová felkapaszkodtak, szerteágazó kilátás nyílt a távolabbi főutakra, és arra a bekötőútra, ami a kastély udvarára vezette be a vendégeket. A kavicsos út menti tölgyfasor nemes eleganciával kísérte az érkezők útját. A fatörzsek között a tokaji hegy oldalában lustán elnyúló szőlőskert kínálta bájait. Gigi imádta ezt a helyet, és elég sok időt töltött itt Noel társaságában.

Mélyet szusszant és rászánta magát, hogy alaposan megnézze magának a díszes vonulást. Nem értette mire ez a nagy felhajtás, de nem akarta még jobban magára haragítani Noelt azzal, hogy nem vesz tudomást a látványosságról. Nem akart a fiúval pont elutazása előtt egy nappal összeveszni, az csak nyugtalanságot és lelkiismeret-furdalást okozott volna neki az elkövetkező évek folyamán. Ő pedig kedvelte annyira Noelt, hogy ne bántsa meg naiv szeszélyessége miatt. Ám mielőtt a lány szemügyre vehette volna a daliás, és büszkén vágtató huszárokat, legfőképpen Roland huszártisztet a csapat élén, sajnálatos módon, Tercsényi tanár úr hangja dörrent fel a hátuk mögött.

– Lajtói grófkisasszony! – kapkodta a levegőt kifulladva, de egy csöppet sem gátolta meg abban, hogy ne szidja meg Gigit. – Legjobb tudomásom szerint, pár röpke percről volt szó! Kénytelen leszek jelenteni engedetlenségét kedves édesapjának az óra végén – közölte, és magasba emelte arisztokrata orrát.

– Tegye meg akár most! A világért sem akarom visszatartani – vont vállat unottan Gigi, és két okból is haragudott a tanárra. Az egyik ok elviselhető volt, bár nem éppen találó, mivel Tercsényi tanár úr kikötésére, kénytelen volt ruhát viselni tanítási idő alatt, ami ráadásul nehéz abroncsszoknyából állt, de azt már végkép képtelen volt eltűrni, hogy emiatt a pöffeszkedő alak miatt lemaradjon Roland huszárszázados megérkezéséről.

– Ez aztán mindennek a teteje! Ez kérem… ez kérem, egy förtelem, egy borzadály! Így kérem nem viselkedhet egy grófkisasszony – tört ki Tercsényi. – Nem tűrhetem tovább! Most azonnal közölnöm kell a helyzet jelentőségét mélyen tisztelt édesapjának! – Azzal sarkon fordult, és elviharzott.

– Bizonyára szívesen fogadja önt! Pöffeszkedő hólyag! – kiáltott utána hölgyhöz nem méltóan a lány, és egy vállrándítással elintézettnek tekintette az ügyet.

– Gigi, segítened kell, hogy bejussak a csapatába – rázta meg a fehér muszlinruha ujját Noel.

– Mit tehetek én érted? – kérdezte mindenre készen az ifjút, mialatt pillanatok alatt elfeledkezett tanáráról. – Tudod jól, hogy nem tudok szólni az érdekedben. Papa nem engedné, hogy az én befolyásom hatására juss be a Lajtói huszártestőrségbe.

– Ezzel tisztában vagyok, de ha egy kicsit gyakorolhatnám a kardforgatást, minden más lenne. Délután díszszemle lesz, jó formában kell lennem! – nézett esdeklően a lányra. – Megmutathatnám, mit tudok, és sikerrel is járhatnék. Magával vinne a százados Sárospatakra. – A tudatba annyira beleélte magát, hogy hangja izgatottan fulladt el.

– Rendben van – adta meg magát Gigi. – Ha valóban ilyen fontos neked ez az egész, akkor egy percig se késlekedjünk – ajánlotta. – Segítek neked, hogy a legjobbat hozd ki magadból azon a bizonyos válogatáson – egyezett bele megadóan.

– Gigi, te vagy a legdrágább tünemény! – Noel pár percre úgy magához szorította, hogy a lány alig kapott levegőt, és amikor a fiú hirtelen elengedte, megszédült a gyors fordulattól.

– Azért ennyire ne legyél hálás, még nem vagy benne a testőrségben! – Tenyerét a lovász mellkasának feszítve igyekezett távol tartani magától Noelt. Nem kívánt még egy ilyen kirohanásnak a középpontjába kerülni.

– Át kell öltöznöd – nézett végig rajta Noel. – Vagy ebben a ruhában akarsz edzeni? – képedt el, ahogy Gigi szeméből kiolvasta a választ.

– Most, vagy soha! Mivel valószínűnek tartom, hogy alig néhány óra múlva apám haragjával kell szembenéznem Tercsényi miatt. A vele járó körülményeket nem is említve – vázolta fel. – Ha pedig megtörténik, hogy magához hivat, vajmi kevés időnk lesz arra, hogy gyakoroljunk. Alapos elbeszélgetés fog majd rám várni, azután szobafogságot kapok holnapig. Egyedül Végtelentó jöhet majd a szobámba, de ő is csak azért, hogy ellenőrizze a becsomagolt ruháimat. Nos, ha ezt akarod, nem bánom, megyek és átöltözök – közölte erőteljesen, de számított a fiú reakciójára.

– Tényleg jobb, ha nem mész vissza most még a kastélyba – sóhajtott megadóan, ahogy maga is belátta a helyzeteket. – Ha bűnhődsz, én veled bűnhődök! – jelentette ki elszántan Noel.

– Menjünk az arborétum másik végébe, ahol sűrű a növényzet. Ott nyugodtan tudunk vívni. Amíg kissé átalakítom a ruhámat, hozd el a kardokat, de vigyázz, hogy senki meg ne lásson! – tanácsolta lelkesen a fiúnak.

Annyira belemélyedtek a kardforgatás rejtelmeinek átismétlésébe, hogy észre sem vették, mint repült el másfél óra. Az sem tűnt fel számukra, hogy a kastély ura mérhetetlen aggodalommal és tajtékzó dühvel kezdte el kerestetni egy szem leánygyermekét.

***

A huszárszázados hamar rátalált a párosra. Ösztönösen tudta, hol érdemes utánanézni egy ifjúnak és egy kíváncsi természetű, fékezhetetlenül akaratos grófkisasszonynak. A látszat amellett szólt, hogy a két fiatal felismerte egymás iránti vonzalmukat, és a legeldugottabb helyett választották, hogy felfedezzék egymás testét. Nem eshetett csorba a lány tisztaságán, ezért valóban minden perc számított. A férfi mégsem akarta felvázolni a gróf előtt ezeket a reális tényeket addig, amíg valóban meg nem győződött logikus gondolkodásának valóságáról.

Egyben úgy vélte, még mindig jobb, ha ő talál rá a párocskára, mint valamelyik vihogó szolga, vagy keménykötésű huszár, aki a lovászt igencsak megregulázná, a grófkisasszonyt meg mélyen elítélné. Roland nem akart beleavatkozni a keresés önfeledt pillanataiba, viszont annyi furcsaságot hallott már a Lajtói uradalom egyetlen különc örököséről, így mivel lehetőség is nyílt rá, nem tudta megállni, hogy kapjon a kínálkozó alkalmon.

Mindenre fel volt készülve, még arra is, hogy közbeavatkozva megakadályozza a grófkisasszony jóhírének és erkölcsének romba tiprását. Szolgálata abban a percben elkezdődött, amikor pompás arab telivérével áthaladt a kastély bejáratának kovácsoltvas kapuján. Hiszen Murél gróf azért küldetett érte, hogy féltve őrzött drága kislányát Rolanddal, és magas fokon képzett huszárjaival kísértesse a bécsi leányneveldébe. A Lajtói huszártestőrség végtére is azért jött létre, hogy a családot szolgálja, felügyeljen a biztonságukért, minden körülmények között. Könnyű galopp sétának ígérkezett a dolog, a legádázabb és túlélhetetlen harcokhoz képest, Roland mégis résen volt, és nem volt hajlandó alábecsülni a rábízott testőri feladatot. Úgy tervezte, másfél nap alatt megjárja az utat, és maximálisan teljesíti a gróf parancsát.

Lajtói Emese Abigél grófkisasszony szépségét gyakran emlegették a huszárok maguk között. Roland mindezt állandó fejcsóválással, és nem törődöm stílussal fogadta. Csak mosolyogni tudott azokon a huszárokon, akik mélységes tisztelettel adóztak a lány kegyeinek. Nem egy nővel volt már dolga, hiszen bármerre is jártak, a huszárruha megtette a hatását, és könnyedén megnyitotta előtte a női szíveket, az odaadó kéjsóvár öleléseket. Bár a huszárruha ellenére is tisztában volt vonzerejével, és ezt jól kamatoztatta a szebbik nem csábításában.

Magabiztossága sosem hagyta cserben, és ez most sem öltött más formát. Ám, amikor szeme elé került a két ifjú, lábai földbe gyökereztek, ahogy tekintete megpihent a lányon. Percekig nem tért magához, és csak a grófkisasszonyra irányult minden figyelme. A lovász talpraesett kardforgatói tudománya és a kert szépsége egyszerűen a semmibe veszett Gigi tündöklése mellett. Ragyogása, és belsejéből fakadó nőies mivolta rabul ejtette és láthatatlan láncokkal kötötte magához a férfi szívét. Hosszú pillanatokig képtelen volt másra koncentrálni. Lajtói Murél gróf leánya valóban gyönyörű teremtés volt.

Gigi érzékeny bőre gyöngyházfényben tündökölt a tavaszi napsütésben. Bár ruhája itt-ott szakadozott, Roland azonnal rájött, hogy a lány szándékosan hasította fel az abroncs szoknyáját, a könnyebb mozgás érdekében. Lerítt róla, hogy nem érdekli az a fényűzés, az a gazdagság, amiben élt és amivel édesapja körülajnározta. Félelmetesen ügyesen bánt a karddal, a testmozgás közben teljesen kipirult, amitől még bájosabbá vált ovális arcocskája. Borostyánszínű szeme, az erdő mélyén lakozó őzgidát idézte fel a huszárban. Laza kontyba tűzött hajából néhány tincs elszabadult és ruganyos misztikával táncot jártak a lány minden egyes fordulatára. Fürtjeinek mélyvörös színe az őszi avar varázslatosságát idézte fel a huszártisztben, mialatt heves vágy öntötte el arra a tudatra, hogy vajon milyen lehet a ragyogó hajzuhatag illata.

A lány felszabadultan és gondtalanul vívott csatát az ifjonccal. Mosolya ártatlanul, de annál kihívóbb egyediséggel szólt a fiatal férfinak. Roland szíve hevesebben kezdett verni, mialatt eljátszott a gondolattal, hogy pár év múlva ez a lány mennyire elbűvölő nővé érik majd. A férfi ágyékába csillapíthatatlan vágy költözött, amint újabb elismerésként átjárta egész lényét, hogy mire lesz képes ez a tündér, ha ráébred saját természetes szépségének varázsára. Veszélyes fegyvert adott Gigi kezébe a természet, és nem lehetett tudni, hogyan fogja kihasználni. Alakja formás volt, de még nem teljesen gömbölyded. Fiatal kora ellenére belső kisugárzása azonnal magára vonta a férfiak pillantását, és meg is tudta tartani érdeklődésüket.

Az ifjú katona támadt, és finoman megragadva a lány karját, játékosan kipördítette ellenfelét. Önfeledten felkacagtak, amitől Rolandot megmagyarázhatatlan düh öntötte el. Olyan érzés volt ez, amit eddig még sohasem tapasztalt. Féltékeny volt, még akkor is, ha ezt jelen pillanatban nem volt képes bevallani önmagának. Nem habozott tovább, hirtelen felindulásból rontott a pár közé, és kirántva hüvelyéből fegyverét, mindkét kardot a földre ütötte pihenő állásba. Ezzel vetett végett a gyakorló küzdelemnek.

A hatás nem maradt el, ahogy meglepett, viszont annál vádlóbb szempárok kereszttüzébe került, ám ő ehhez már hozzá volt szokva. A lovászfiú arca azonnal holt sápadttá változott, amint felismerte a huszártisztet, míg a lány dölyfös haraggal állta a smaragdzöld szemek kifürkészhetetlenségét.

***

Gigi meghökkentve vette tudomásul egy harmadik penge közbeavatkozását vívásukba. Lenézett a fegyverre, így jelezve a férfinak, hogy semmi tiszteletet nem tanúsított irányában. Azonnal felismerte a nemesacél szépségét, amiből a huszártisztek kardjai készültek. Tekintetével követte a kifényesített éles penge ezüstös csillogását, egészen a kard markolatáig. Az időt és harcokat álló anyag védte a tulajdonosa kézfejét. A megmunkált forma és a beleolvasztott főnemesi címer a Lajtói vármegyét hirdette. Markolatát erős, határozott férfikéz tartotta.

Pillantása a kifényesített fekete lábszárig érő csizmára esett. A sarkantyú aranykaráttal volt bevonva és a címerből kiemelt szőlőfürtöt formázta meg. Gigi azonnal rájött, hogy a kardpengék csattogása tompította a férfi sarkantyúinak összeverődő zaját, és elütötte katonás lépteinek moraját. Ezért érte váratlanul őket a közbeavatkozás. A csizmájában hófehér ellenzős nadrág végződött, amely almazöld színű zsinórozással és vitézkötéssel volt díszítve, kiemelve ezzel a férfi keskeny csípőjét. A ruha alatt kemény lábizmok feszültek. A combokra hibátlanul simult a nadrág anyaga. Az övhöz, a huszár bal oldalán lapult a kard tokja, alatta pedig a huszárpisztoly. A nadrágot egy árnyalattal sötétebb, de zöld színű anyagból készült atilla[1] követte, melynek zsinórozása fehér, és arany színek pompájában tündökölt. Gombjai szintén aranykarátban fénylettek, felületükön megcsillant a Lajtói vármegye címere. Az anyag lágyan simult viselője felsőtestéhez, hogy kiemelje a lapos, de annál edzettebb hasat, a domborodó mellizmokat, melyek összességében arányos felsőtest bontakozott ki. Az atilla mintázata hasonlított a vitézkötéshez, de nem ragaszkodott a forma teljes kibontakoztatásához. Felette, mente[2] emelte ki viselője széles vállát. Zöld színe és hófehér gallérja pompázatos egységet képezett. A díszegyenruha néhány órányi lovaglás után is makulátlanul, és kikeményített élekre vasalva állta viselője megpróbáltatásait.

A zöld alapon fehér és arany zsinórozással ékesített huszársapka, aranyszőkén göndörödő tincseket rejtett. A tekintet szívósságot sugárzott. Az állon apró gödröcske tette sármossá a nemesi arc vonásait, míg az érzékien telt ajkak elgyengítették a női szívet. Mégis, ahogy Gigi elnézte a huszár arcvonásait, meg kellett állapítania, hogy semmi ősi magyarságra utaló tulajdonságot nem takart az áthatolhatatlan, megkeményített pókerarc. A lányt azokra az tengeren túli bevándorlókra emlékeztette, akik Európában kívánták meghozni szerencséjüket. Néhány nemessel maga is találkozott, akik kolozsvári tartózkodása alatt tiszteletüket tették a zárdafőnökasszonynál, hogy szigorú neveltetésben részesíthessék leánygyermekeiket.

Lélegzetelállító látványt nyújtott az összhatás. A grófkisasszony biztos volt benne, hogy eddig nem volt szerencséje ehhez a huszártiszthez, már csak azért sem, mert emlékezett volna egy ilyen férfira. Egy vérbeli huszárra!

– Hogy merészeli megzavarni délutáni szórakozásomat? – A lány hangja nem is csendülhetett volna pimaszabbul.

– Édesapja kérésére, grófkisasszony – közölte vele színtelenül, de legalább annyira dölyfösen a férfi.

– Akkor lesz olyan kedves, hátat fordít nekünk, és viszi a hírt apámnak, hogy később csatlakozunk – vetette oda a katonának, ahogy felszegett állal, lenézően hátat akart fordítani a férfinak, ám a huszár szavai ebben megakadályozták.

– Attól tartok nem értett meg engem.

– Attól tartok ön sem az én parancsomat – feleselt a grófkisasszony.

– Gigi, kérlek, ne tedd! – suttogta Noel, és védelmezően a grófkisasszony elé állt. – Kérem, százados… – kezdte a huszár felé fordulva, ám a férfi egyetlen laza kézmozdulattal leintette, majd le nem véve méregzölden izzó szemét a lányról, eltolta kettőjük közül Noelt.

Gigi alig vette észre a lezajló jelenetet, mivel azzal volt elfoglalva, hogy a mélyzöld szemekbe vegyülő aranysárga csillogást tanulmányozta. Teljesen megbabonázta és magával ragadta ez a szempár. Sohasem tapasztalt még olyat, hogy egy zöld szempár mélyén a tűz vad lángjait idéző ragyogás, ennyire formát és szépséget öltsön. Ez a tekintet, mélyen legbelül megérintette és felébresztette eddig békében szunnyadó nőiességét.

– Hagyd csak. A kisasszonynak jogában áll szenvtelenül parancsolgatni, csak legyen, aki véghez is viszi akaratát. – Ajkain gunyoros vigyor ült meg, mely kihívás volt a javából.

– Megadom az engedélyt, hogy távozzon, százados – feleselt dacosan Gigi, és ösztönei azt súgták, ezzel a délceg huszárral vigyáznia kell.

– Ki kell ábrándítanom, de az utasítás úgy szól, kísérjem önt egyenesen a gróf színe elé. Másfajta parancsot senki nem adhat nekem, egyedül a felettesem, és az nem más, mint a kedves édesapja – nézett farkasszemet a lánnyal, ám némi szünet után gonoszul hozzátette: – Esetleg, ha rangjához méltóan viselkedne és öltözködne, talán, de csak talán, megfontolnám kérését.

A huszártiszt egyértelműen jelezte Gigi számára, hogy nem kívánja címéhez méltóan kezelni őt, sőt, utolsó mondatával porig alázta Noel előtt. Ez kellemetlenül érintette a lányt, mivel nem volt hozzászokva az ilyesfajta bánásmódhoz. Az egész vármegyébe mindenki tudta, hogy ki ő, és lehetett rajta akár huszár egyenruha, vagy finom anyagokból megvarrt álom, minden huszár meghajolt makrancos akarata előtt. Nem volt hát kedvére való, hogy pont sárospataki Lajtói kastély századosa szegült neki ellen. Abban a pillanatban bosszút esküdött a huszárral szemben.

– A nevét, ha szabadna kérnem, drága tiszt úr! – préselte ki a fogai között Gigi, mialatt Roland eszébe vésődött, mint gyúlt ki a borostyánszínű szemekben a fékezhetetlen harag csillogása, ami még ellenállhatatlanabbá tette a lányt.

– Majd, ha méltó lesz arra, hogy bemutatkozzam önnek, akkor állok rendelkezésére, de amíg hivatalos formát nem ölt találkozásunk pillanata, addig ne is várja el tőlem, hogy eláruljam, ki vagyok, és érdeklődjem kegyed személyisége iránt! Bár, ahogy így elnézem, sem rangjára, sem nemesi származására nem lehet méltó – vetette Gigi szemére Roland, és a lány számára ez jelentette a teljes megsemmisülést.

– Ön rendkívül arcátlan – sziszegte a lány.

– Önre pedig ráférne egy alapos elfenekelés, akkor megtanulná, miként adjon tiszteletet bölcs tanárának, aki csak a javát akarja – vágott vissza velősen a huszár, mire Gigi ajkát megbántott, de erőtlen sikoly hagyta el. A lány azonnal tudta, hogy jelen lehetett a férfi, amikor Tercsényi tanár úr rendkívüli módon panaszkodott rá a vármegye uránál. – Ha az én kezemben lenne a neveltetése, egy pillanatig sem késlekednék, hogy a térdemre fektetve hitelt adjak szavaimnak.

– Próbálja csak meg, és megígérhetem, hogy kikaparom a szemét. – A lány tüzes vadmacskaként küzdött.

– Újabb ékes bizonyíték, hogy nem tud nemes hölgyhöz méltóan viselkedni – vágott vissza kegyetlenül a férfi.

– Ebből elég! Nem vagyok hajlandó ezt tovább hallgatni! – kiáltott fel könnyes szemekkel Gigi, majd feldúltan az ifjú katonához fordult. – Noel, kísérj vissza apámhoz. – És választ sem várva a kezét nyújtotta a fiatal férfinak.

– Nem is kértem rá – mosolyodott el győzedelmesen Roland, majd a tanácstalanul álló Noelre nézett, aki nem tudta eldönteni, hogy megvárja felettese parancsát, vagy engedelmeskedjen a nyűgös Giginek. – Tedd, amit mondott – felelte félvállról a fiúnak, de azért tett még egy megjegyzést a lánynak: – Árnyékként fogom követni. – Mondatára a grófkisasszony, tüntetőleg félrefordította a fejét.

Murél türelmetlenül várt rájuk dolgozószobájában. Ösztönösen kitárta szeretett lánya felé a karját, mire Gigi jólesően bújt meg apja ölelésében. A gróf arcát az aggodalom után megkönnyebbülés váltotta fel.

– Gyermekem, nem először mondom neked, hogy mennyire helytelen, ha az ifjú tanoncokkal csavarogsz.

– Sajnálom, papa, én igazán nem akartam – adta az ártatlant, és mialatt Roland elnézte a jelenetet, rá kellett ébrednie, rendkívül alábecsülte ezt a kis boszorkányt.

– Semmi baj. Ám volna valami, amit megbeszélnék veled –lazított a szorításon, és csak ekkor vette észre lánya szakadt ruháját. – Gigi! Mi történt veled? – Szemében haraggal fordult Noel felé. – Van valami mondanivalód a számomra? – Hangja szigorúságot rejtett.

– Sajnálom, uram – nyögte ki Noel, mire a lány azonnal vívótársa segítségére sietett.

– Csak néhány kardforgatói trükköt gyakoroltunk, papa! Semmi komoly.

– Azért szöktél el Tercsényi úr előadása elől, hogy Noel társaságában üsd el az időt? – Murél arca egyre zordabbá torzult a felgyülemlő haragtól.

– Papa, én igazán… – Ám apja megsemmisítő szürke szeme egyetlen beismerő vallomást fogadott csak el. – Igen, papa – hajtotta le megalkuvóan a fejét. – Nem beszélhetnénk meg ezt négyszemközt? – Sandán az aranyszőke hajú századosra pillantott, aki egyhelyben szoborszerű díszállásban, huszársapkáját a kezében tartva rendíthetetlenül állt. Noel bálványozva csodálta a százados sziklaszilárd fegyelmét.

– Sajnálom, Gigi, de nem! – zörrent az őszülő halántékú férfi, és a lány tisztában volt vele, hogy másodjára alázódik meg a huszártiszt előtt. – Fegyelmet, rendet, engedelmességet és felelősségtudatot kell tanulnod. Át kell érezned minden egyes fogalomnak a valódi jelentőségét. Ezért döntöttem úgy, hogy még ma, amint átöltöztél, indulsz Bécsbe. – Hangja határozottan csengett, de tekintete fájdalomban égett.

– Papa, kérlek… – kapta kecses kézfejét a szája elé ledöbbenten Gigi.

– Azért hívattam ide a Lajtói huszártestőrség parancsnokát, hogy három legjobb emberével biztosítsa testi-lelki épségedet az út során. – Murél meg sem hallotta egyetlen lánya könyörgését. – Most pedig, indulj a szobádba, öltözz át egy hölgyhöz méltó ruhába. A hintódat előhozattam a bejárathoz. – Ez egyértelmű ultimátum volt, és a lány, apja arcába nézve nem mert többé ellenkezni.

Öt évvel később…

A magyar nemzet lassan, de biztosan ébredt öntudatára, amint a passzív magatartásáról jelképpé vált Deák Ferencet kiáltotta ki vezéréül és prókátorául. Az új szabadságharc külső és belső feltételeinek megformázása az 1850-es években rendkívüli hiányosságokat vont maga után. A magyarság egyöntetűen „csöndesen” háborgott. Elégedetlenség ütötte fel a fejét, amely az osztrák Habsburgi-uralkodóház jelenlegi császárának, I. Ferenc Józsefnek szólt. Az ellenállás kialakult formalitásai még várattak magukra, de az emigráció mozgékonyságával kölcsönösen erősíteni kezdték egymást, mégsem tűnt olyan stabilnak az emigráció, mint azt külsőleg mutatta magáról. Csoportokra szakadt, és az oly nagy hitben várt, háború reményével igyekezett összetartani a végső szétszakadást. Csak úgy, mint a belső konfliktusokkal küszködő Ausztria, Magyarország is tisztában volt vele, hogy az események kulcsa III. Napóleon kezében pihent. Kossuth Lajos váltig ragaszkodott ama elvéhez, miszerint a magyar nemzet akkor lehet biztos a felkelésében, ha a francia csapatok elérik a hazát. Ennek a lehetősége, viszont vajmi kevés cselekvést ötvözött magába, hiszen a solferinói győzelem után, III. Napóleon fegyverszünetet kötött háborús ellenfeleivel.

Ferenc József ennek hatására abszolutisztikus, föderalisztikus, és alkotmányos elemeket ötvöző alaptörvényt készített elő 1860 tavaszán, melyet októberi diplomának kívánt elnevezni, és jelképesen október 20-ára tervezte kiadatását. Mindemellett zavargások és titkos üldöztetések vették kezdetét a magyar földön. Az ország szíve fájdalomtól égett, és nyughatatlan gyanakvás ütötte fel a fejét a főnemesek között. Még nagyobb szükség volt a vármegyék védelmére. Nem hivatalos formában futótűzként terjedt a hír, hogy Ferenc József hajlandó meghallgatni a magyar főnemességet. Kiegyezésről beszéltek, de az út, mely a megvalósítás felé terelte volna Ausztria és Magyarország közös jövőjét, rögös akadályokkal volt kikövezve.

Egy ideig úgy tűnt Murél gróf biztos abban, hogy Gigi lánya tökéletes biztonságban van a bécsi leányneveldében, de hamar rá kellett jönnie, hogy a pattanásig feszült, kiélezett hangulat rossz véget is érhet. Mivel nem volt biztos a két ország tökéletes harmóniájának helyrehozásában, a Lajtói huszártestőrséget biztosította lánya számára, hogy hazatérhessen. Drasztikus lépésében hóbortos félelmei, és másod unokatestvérének tanácsa is közrejátszottak. Andrássy Gyula gróf alig két éve tért haza országának „száműzetéséből”, bár sorsa alakulásának vajmi kevés köze volt a szerencséhez, mint inkább a politikához. Párizsban megírt cikke hatására, Ferenc Józseftől amnesztiát kapott, így megnyugvást találva hazatérhetett.

Murél gróf meg akarta óvni Gigit, és nem volt hajlandó kitenni semmilyen politikai cselszövésnek. Csírájában el akarta fojtani azt a tényt, ami már számtalanszor előfordult elővigyázatlan főnemesi barátaival; nem akart gyenge pontot hagyni a mindenre elszánt zsarolók számára.

***

A bécsi leányiskola pihenő szalonjában két nő kortyolgatta teáját. Szavuk halkan érintette a másikat, mialatt a fiatalabb nő tekintetében szeretet és szomorúság keveréke tükröződött. Az idősebb hölgy elnézően vette ezt tudomásul, és igyekezett mindent elkövetni, hogy növendéke, a búcsú perceit kiélvezve, jólérezze magát. Tekintete elidőzött a kifinomult, ősi nemesi családból származó fiatal nőn, és melegség töltötte el a szívét, ahogy ráébredt, az összes védence közül, Abigélen végzett legtökéletesebb munkát. Jól emlékezett az évekkel ezelőtt ide érkező engedetlen és neveletlen gyermeklányra, aki foggal-körömmel harcolt fiús jogaiért. Ez a kihívás felért ezernyi imádsággal, de az elmúlt pár év bőszen elégnek bizonyult ahhoz, hogy a legkiválóbb és osztály első váljék a Lajtói leányból.

– Sikerült mindent összecsomagolnod, chérie[3]? – kérdezte a francia származású Marionne.

– Igen, Madame de Boryent – válaszolt tökéletes francia tudásával Gigi. – Édesapám üzenetét megkapva, azonnal összecsomagoltattam. Ismerve őt, hamarosan megérkeznek kísérőim, akik átsegítenek hazatérésem fáradalmain.

– Ez helyes – bólintott rá a nevelőnő. – Nem tudom, mikor lehet szerencsénk újra a találkozáshoz, de szeretném, ha időnként soraiddal aranyoznád be egy-egy borongós napjaimat.

– Leveleim lelkiismeretesen fognak önhöz érkezni – mosolyodott el őszintén a lány, mialatt megigazította barackvirágszínű utazókosztümjét.

– Úgy hallottam, Berendéri báró szintén Magyarországra látogat. Szeretném felhívni rá a figyelmedet, hogy rendkívül előzékeny fiatalember. Biztos vagyok benne, hogy édesapádnak is elnyeri majd a tetszését, ha tiszteletét teszi a tokaji kastélyban. – Marionne a hatás kedvéért várt néhány pillanatot, majd folytatta: – Abigél, tudom, hogy számtalan aranyifjú környékezett meg az elmúlt szezoni bálok alkalmával, de bízom benne, bármelyik férfi nyeri is el a tetszésedet, okosan fogsz dönteni sorsod és eljövendő életed felett.

– Édesapám és a Lajtói vármegyék érdekeit szem előtt tartva fogok választani – mosolygott kötelességtudóan, ahogy egyenes tartással, nyugodtan ült.

Madame de Boryent egyetlen szót sem szólt, de mogyoróbarna szeme elégedetten megvillant, ahogy ajkaihoz emelte a teáscsésze szélét. Ráérősen kortyolt az aromás italból.

Egyszerre kapták fel a fejüket, amikor csizmás léptek zaja ütötte meg a fülüket. A dobogás ütemes volt, és egyre erősödött. Rendíthetetlenül a szalon felé igyekeztek az érkezők. Gigiben régi gyermekkori érzéseket keltett a katonás járás zaja. A gondtalan élet emléke, amit oly bőszen igyekezett minél hosszabbra kitolni. Ám ez csak addig tartott, amíg édesapja Bécsbe nem küldte. Tudta, hogy már messzemenőleg nem az a rakoncátlan hajadon, aki megbotránkoztató viselkedésével, saját maga ellen vívta ki megaláztatásait, de a lelke legmélyén megmaradt szenvedélyesség, vele együtt formálódott és érlelődött. Készen arra, hogy a hozzá méltó férfi számára, kitörjön belőle. Ez egyetlen egyszer fordult eddig elő vele, de akkor még tapasztalatlansága révén képtelen volt az etika szabályai mögé rejteni bimbózó izzását.

A férfi. Az a férfi, aki megsértette és végignézte megaláztatását. Roland huszárszázados. Aki iránt dühödt haragot érzett és csontig ható bosszút esküdött. Erős érzelmei segítették át az elmúlt éveken, hogy az iskola legkitűnőbb tanítványává váljon. Ez csak hasznára vált, mert a nevelde legjobbjai Ferenc József felesége, Erzsébet királynő jótékonyságának köszönhetően bálokon, vacsorákon és színházi előadásokon vehettek részt. Természetesen mindenki a saját nevelőnője kíséretében. A bécsi arisztokrácia estélyein alkalma nyílt kipróbálni az iskola falai között tanultakat. A csábítás művészetét, az illendőség megkívánt helyzeteit, az etikett aranyszabályait és az évszakhoz és egyéniségéhez illő ruhák harmonikus kiválasztását. Mesterien tudott a középpontban lenni, vagy éppen arra ügyelni, hogy háttérbe húzódva kövesse a társalgás menetét. Ha szükségessé vált, szófordulataival másra tudta hárítani a válaszadás jogát.

Hamarosan több férfi is versengett a kegyeiért, de ő egyiket sem vette komolyan. Egyetlen cél lebegett a szeme előtt, hogy ha eljön az idő, visszaadja azt a megsemmisítő érzést a huszártisztnek, amin neki kellett keresztülmennie. Mindezt burkoltan és nemesi finomsága mögé rejtve kellett megvalósítania.

A sok hódoló közül mégis akadt egy valaki, aki kitartóan ostromolta, és minden lehetőséget megragadott, hogy a lánnyal töltse az értékes perceket. Berendéri Dániel báró hajthatatlansága néha untatta a lányt, de közeledését visszautasítani sem akarta. Bízott benne, hogy a harmincas éveinek elején járó báró rajongása csupán addig fog tartani, amíg Gigi Bécsben tartózkodik. Rosszul ítélte meg a helyzetet. Miután a férfi tudomást szerzett a lány utazásáról, egy percig sem habozott, hogy saját távozását is megszervezze. A Berendéri családnak ősidők óta Tokaj városának szívében volt kúriája, bár a férfi sosem járt még azon a vidéken, hirtelen megfontolásból változtatni kívánt ezen az álláspontján. Kész volt találkozni a két összevont vármegye szigorú urával, Lajtói Murél gróffal. Szándékai egyértelműek voltak, bár a lány igyekezett tudomást sem venni róla.

Ahogy a szalon boltíves dupla üvegű ajtaja kitárult, úgy rendeződtek Gigi kalandozó gondolatai is. A folyosóról elsőként a szolgálólány lépett be. Udvariasan meghajolt, enyhén pukedlizett, majd színtelen hangon bejelentette.

– Megérkeztek a kisasszony kísérői – tördelte a kezét, és rendkívüli módon zavarban volt.

– Köszönöm, Bianca – intett neki kegyes eleganciával Marionne. – Kérem, vezesse be az urakat – állt fel a helyéről, és mialatt a szobalány eleget tett kérésének, addig a nevelőnő Gigi kezéért nyúlt és felsegítette helyéről a fiatal nőt.

Ezzel egyidőben sarkantyúk csörrentek, és a határozott léptek egészen közelről érkeztek. Három díszegyenruhás huszár lépett a terembe, és amikor a lány felpillantott, tekintete beleütközött a kiábrándító, de annál igézőbb zöld szempárba. Lélegzetét visszatartva vette tudomásul, mint keríti hatalmába az a különös érzés, amely egykoron ugyanúgy ott kapott erőre gyomrában, amikor először találkozott a huszártiszttel.

Rolandból sugárzott a nyers férfiasság, ami azonnal betöltötte a termet. Szúrós pillantását semmi sem kerülhette el. Parancsoló, de annál magabiztosabb testtartása bizonytalanná tette a közelében tartózkodókat. Az elmúlt évek alatt tartása még férfiasabbá vált, arca tapasztaltabb és komolyabb vonásokkal bővült. Bőre bronzbarnán ragyogott a tavaszi napsütésben, amely a kis szalon hangulatát emelte. Férfias vonzereje Marionnet is magával ragadhatta, mivel a nő szintén képtelen volt megszólalni Roland hatásos belépője láttán.

– Engedjék meg, hogy tisztelettel és hódolattal ötvözve, köszöntsem önöket, hölgyeim. – Rolandból áradt az öntudatosság, amely apránként kitöltötte a hatalmas pihenő szalont. Közelebb lépett hozzájuk, és elsőként a nevelőnőhöz fordult. – Madame de Boryent, örömömre szolgál, hogy megismerhetem. – Francia tudása Abigélével volt egy szinten.

Marionne boldogan biccentett, és jólesett neki, hogy a férfi anyanyelvén üdvözölte őt. Egyben fejbólintásával engedélyt adott a férfinak, hogy az meghajoljon előtte, és felkínált kezéért nyúlva, könnyedén érintse ajkaihoz kézfejének finom hajlatát.

Giginek ez alatt lehetősége nyílt a másik két férfit szemügyre venni. A huszártiszt mögött két testőrségi tag lépett a szobába. Fegyelmezetten, türelmesen várakoztak pihenőállásban. Karjuk alatt a henger alakú huszársapkát szorították oldalukhoz. Egyikük vörösesbarna hajú volt, arcán régi csatában szerzett heggel, amely a szeme alatt kezdődött, és egészen az álláig húzódott. Kreol bőrének köszönhetően csak egy halvány csíkként éktelenkedett vonásaiban. Néhány évvel lehetett idősebb Rolandnál. Markáns megjelenése, és a díszes huszárruha vastagabb testalkatról árulkodott mindhármuk közül. A másik testőr galambszínű szemei gyengédséget hagytak kiolvasni a lány számára, viszont töretlen tartása szöges ellentétben állt pillantása simulékonyságával. Széles válla, harcedzett izmai megtorpanásra ítélték a vele szembe kerülő ellenfelet. Keskeny csípőjét csak még jobban kiemelte az almazöld ellenzős nadrág. Barna haja, hullámos fürtökben, mégis rendezetten hullott a homlokába.

Valami megmozdult Gigi múltjából, de az emlékképet nem tudta előcsalogatni. Olyan ismerősnek tűntek a szürke szemű férfi vonásai, de mielőtt végiggondolhatta volna, hogy honnan, Roland felé fordult. A férfi arcszesze azonnal megcsapta a lány orrát, és körülölelve magával ragadta. Gigi másodjára szidta meg magát, amiért rövid időn belül, kétszer is elgyengült a huszártiszt jelenlétében. Be kellett vallania, nem készült rá, hogy édesapja a századost küldi testőri szolgálatra. Azt remélte, a hazafelé vezető út során, kellőképpen fel tud készülni a Rolanddal való találkozásra. Tévedett.

– Drága grófkisasszony, örömmel töltött el a tudat, amikor édesapja kérését teljesítve, önért jöhettem Bécsbe. – Mély baritonja behízelgő könnyedséget sejtetett, ami a lány számára gyanakvásra adott okot. Bizalmas megszólítása különös, eddig ismeretlen érzéseket váltott ki Gigiből.

– Bizonyára édesapámnak meg volt rá az oka, hogy az ön huszárjai közül választotta ki számomra biztonságom óvását, százados. – Hangja dallamosan csengett, akár a nyári éjszakában táncra kelt lágy szellő, amely a búzakalász földeket simogatta és a szőlőtőkék leveleit becézgette. A férfit mégis fagyos jégként ütötte szíven a lány borostyánszínű szeme.

– Minden bizonnyal – hagyta helyben Roland, és a lány kezéért nyúlva hódolatát fejezte ki.

Gigi szíve gyorsabban kezdett verni, és bizsergető idegesség lengte körül, ahogy a férfi telt ajkai könnyedén érintették kézfejét. Roland lehelete perzselő tűzként égette érzékeny bőrét. Tomboló lelkében enyhe zavarral húzta vissza a kezét, mialatt maradék energiáit arra fordította, hogy közönyösséget színleljen.

– Nem kívánom megvárakoztatni a számomra kirendelt Lajtói huszártestőrséget, hacsak a százados úgy nem gondolja, hogy ki kívánja pihenni katonáival az idevezető út fáradalmait.

– Óhaja szerint, azonnal indulhatunk vissza. – Roland konok hajthatatlansága még jobban kiemelte ellenállhatatlan vonzerejét.

– Akkor ne is késlekedjünk! – lelkesedett Gigi, és a szemében megcsillanó gonosz kis fény nem kerülte el a huszártiszt figyelmét.

– Felajánlhatom a karom, grófkisasszony? – A férfi kérdése, kérésbe bújtatott parancsnak hatott, amit a lány ügyesen hárított.

– Meg kell értenie, hogy szeretett Madame de Boryenttől való búcsúm, kissé érzékenyen érint. Megtenné, kedves százados, hogy amíg rövidre zárom nevelőnőmmel való búcsúzkodásomat, ellenőrzi, hogy a hintóra megfelelőképpen erősítették csomagjaimat? Nem örülnék neki, ha a Párizsból hozatott kalapjaim komoly sérülést szenvednének. – Azzal kihívóan állta a férfi tekintetét. Röpke elégtételt érzett, amikor a kívánt hatást felfedezte az egészen mélyzölddé színeződő szemekben. Látszott Rolandon, hogy valósággal sértve érezte magát, amiért inasi feladatot kapott, de nem volt ellenvetése.

– Természetesen, grófkisasszony. Óhaja szerint járok el. Odakint megvárjuk – hajolt meg a lány akarata előtt, és az arcára kiülő érzelmeket olyan gyorsan tűntette el, hogy a lány azonnal kételkedni kezdett, vajon tényleg látta-e átfutni azt a bizonyos árnyat a huszártiszt arcán.

Roland díszszemlébe illően megfordult a sarkán, és alig észrevehetően jelzett a két katonának, hogy kövessék. A két huszár szó nélkül teljesítette kimondatlan parancsát. Gigi alsó ajkába harapott, ahogy egy pillanatig utánuk révedt. Boldognak kellett volna lennie, hiszen az első támadást megnyerte, mégsem érezte a magasztos elégtételt, aminek fölényesen érkeznie kellett volna, hogy kitöltse a benne tátongó űrt.

– Vigyázz magadra, chérie. – Marionne szeme árulkodóan megcsillant, ahogy magához ölelte védencét.

– Isten önnel, Madame de Boryent – hunyta le szemét a pillanat varázsát kiélvezve a lány, majd mély sóhajjal kontrollálta önfegyelmét.

Amikor kart karba öltve Marionne kikísérte Gigit, Roland a hintó előtt várt rá, míg a huszárok nyeregben ülve készen álltak az indulásra. A százados kinyitotta a címeres hintó ajtaját és kezét nyújtotta, hogy besegítse a lányt a mohazöld bársonyülésre. Gigi szándékosan hagyta figyelmen kívül figyelmességét és könnyedén helyet foglalt a hintóban. Roland feszültségét csak szeme villanása árulta el. Míg a két nő utolsó szavaikat intézték egymáshoz, a huszártiszt is lóra pattant, majd egyetlen vezényszóval utasítást adott az indulásra.

Az út hosszú volt, és meglehetősen fárasztó. A parancsnok a hintó jobb oldalán lovagolt, míg a vörösesbarna hajú férfi a balján. A galambszürke szemű katona volt a sereghajtó. Talán provokációból, de Roland nem volt hajlandó pihenőt tartani, és Gigi jogosan érezte, hogy a huszár azt várja, majd esedezve jelez neki, hogy álljanak meg néhány percre pihenni. A lány nem volt hajlandó megadni neki ezt az örömöt.

A sors számtalan érdekes helyzetet képes teremteni, mivel a kérdést az egyik legelőre tartó tehéncsorda döntötte el. Az út éppen sűrű erdőn vezetett át, és csak a következő elágazásnál szélesedett ki, ahol már a rét nyújtózott előttük. Mialatt a hintó lelassított, Roland utasítást adott a barna hajú huszárnak, hogy sürgesse meg a parasztot, aki a csordát terelte. A katona előre lovagolt, Roland pedig jelzett a kocsisnak, hogy húzódjon le és állítsa meg a fogatot. Bár Gigi hosszú mérföldeken át szívós maradt, most mégis hálát mormolt az ég felé, amiért rövid időre, de megmozgathatta elgémberedett tagjait.

Mintha a huszártiszt olvasott volna a gondolataiban, amint stabilan megálltak a kerekek, ruganyos mozdulatokkal lepattant a nyergéből, és a hintónál termett, hogy kisegítse a lányt.

– Mérhetetlen hálával tartozom önnek, amiért megerősítette kétségeimet arról a tényről, hogy osztrák földön nem tartja olyan nagy becsben a Lajtói huszárok kivívott becsületét – jelentette ki enyhe iróniával mondandójában, és szorosan tartotta a lány fehér csipkébe bújtatott kesztyűs kezét.

– Mi alapján feltételez rólam ilyesmit? – adta az ártatlant, és mielőtt Roland válaszolt volna, behatóan tanulmányozta bájosan elbűvölő arcocskáját. A grófnő szebb volt, mint azt megszámlálhatatlan magányos éjszakáin valaha is előidézte.

– Csak mert induláskor nem fogadta el felajánlott segítségemet.

– Nyugtalan élete lehet, ha ilyen jelentéktelen apróságra odafigyel – mosolygott angyalian Gigi, de tudta, hogy ez pontosan az alaposság alapfeltétele volt a huszártisztnél.

– Én inkább megfontoltságnak hívom – nézett rá komolyan a férfi. – Bocsássa meg feledékenységemet, de nem volt alkalmam még bemutatni önnek a Lajtói huszártestőrség másik két tagját. – A lány hamar rájött, hogy ez véletlenül sem a szórakozottság számlájára volt írandó, mivel Roland sosem cselekedett ok nélkül. – Bár utolsó információim szerint, jelen pillanatban, csupán egyetlen tisztem személyisége idegen az ön számára.

Sétált még pár lépést Gigivel az út szélén, majd egyetlen hanyag kézmozdulattal magához intette az éberen őrködő, ottmaradt huszárt. A fiatal tiszt, összecsapva sarkantyúját, állt meg előttük.

– Szolgálatára! – hangzott el tőle, és egyenes testtartással várakozott, tekintetét szemrebbenés nélkül felettese válla fölött elnézve pihentette.

– Gondolom, üdvözölni kívánja rég nem látott pajtását. – Ajkán gúnyos mosollyal biccentett Gigi felé, mindeközben elengedte a lány kezét. Elhaladva a huszár előtt, a fülébe súgta: – Pihenj, katona.

A két férfi tekintete összevillant, majd bajtársi cinkossággal összenevettek. Ez a pillanat elég volt Giginek ahhoz, hogy ráébredjen, ez a kis színjáték az ő tiszteletére rendeltetett. Roland lehajtott fejjel, elgondolkodó ábrázattal tovább sétált, de szándékosan hallótávolságon belül maradt.

– Ezt nem értem… – szabadkozott megzavartan a lány, és kétségbeesett tekintettel pillantott a huszárra.

– Gigi… vagyis grófkisasszony, igazán szomorúvá tenne, ha nem ismerne fel. Igaz, mindketten rettenetesen megváltoztunk, de úgy hiszem, nem akkorát, hogy… – Élces hangja hirtelen biztatóan és kedvesen talált rá a lányra. Szeme elárulta lelke romantikus oldalát.

– Noel? – használta ki a beálló csöndet Gigi. – Valóban te vagy az? – Meglepetését boldogság váltotta fel, ahogy rátaláltak a régi emlékek, amelyeknek része volt a férfi is.

– Igen – erősítette meg Gigit, és továbbra is csodálattal adózott a lány szépségének. Nem tudtak betelni a viszontlátás örömével.

– Annyira más lettél – simított végig az atilla ujján, ami alatt kiérezte a domborodó izmokat. Noel ereje teljében igazi férfivá érett. Nyoma sem volt egykori vézna, nyúlánk termetének. Daliás volt, és jóképű. – Biztos ezernyi női szívet törtél össze.

– Nem számoltam, csak betartottam az ígéretemet – mentegetőzött, de a huncut pajkosság kiütközött napbarnított arcára. Látszott rajta, hogy nem volt ellenére Gigi érintése. – Ön is sokat változott grófkisasszony, természetesen előnyére – bókolt, ahogy mélyen a lány szemébe révedt.

– Ne hozz zavarba, Noel! Gigi vagyok, a te Gigid, tudod, akivel együtt vívtál és számtalan csínyt elkövettél… – próbálkozott a lány. Azzal, hogy a férfi a hivatalos formalitásokat alkalmazva szólította meg, teljesen meg tudta érteni Noelt, de nem tudta, hogy hozza a huszár tudtára, ettől mennyire távol érzi magától egykori játszótársát.

– …és akinek köszönhetem, hogy most Roland százados parancsnoksága alatt szolgálok – egészítette ki a lányt.

– Örömmel tölt el, hogy segíthettem, akkor, ott… – emlékezett Gigi, és amikor rájöttek, hogy mind a ketten arra az utolsó kardvívói párbajra gondoltak, önfeledt nevetés tört fel belőlük, amely gonoszul Roland fülébe fészkelte magát.

– Olyan elérhetetlen voltál, amikor megláttalak. Azt hittem, már nem fogsz emlékezni rám – vallotta be a férfi, és megsimogatta a lány arcát. Gigi úgy fogadta kedves érintését, mint egy engedelmes húgocska, bátya szeretetét. – Hiszen tele vagy új és friss emlékekkel. Bálok, vacsorák. Sissy császárné kiváltsága…

– Ugyan már, Noel. Téged nem lehet elfelejteni – biztosította kedvesen Gigi.

– Annyi mindent szeretnék elmondani neked.

– Ezzel én is így vagyok – értett vele egyet a lány.

– Milyen bájos – avatkozott közbe váratlanul Roland. Egész lénye megmagyarázhatatlan erőtől sugárzott, melyet szigorú fegyelemmel igyekezett féken tartani. – Attól tartok, erre jelen pillanatban nincs lehetőség. Grófkisasszony, továbbra is be kell érnie hintója átfogó magányával. – Azzal szándékosan kettőjük közé lépve kínálta fel karját a lánynak.

Noel lemondó sóhajjal vette tudomásul tisztje utasítását. Gigi küldött felé egy együttérző, őszinte mosolyt, mielőtt Roland határozott lépteivel elvezette a huszár társaságából, egyenesen a visszatérő katona elé, aki megállítva lovát, leszállt a nyeregből.

– A terep biztosítva, az út tiszta előttünk – jelentette, mire Roland határozottan rábólintott.

– Hadd mutassam be önnek Kornélt. Igen jól képzett katonám ő is.

– Lajtói grófkisasszony – hajolt meg tisztelettudóan a férfi, és kezet csókolt a lánynak. Látszott rajta, hogy rettenetesen büszke, amiért kiválasztották erre a küldetésre.

– Üdvözlöm, Kornél – felelte méltóságteljesen.

– Tovább indulunk – adta ki az utasítást Roland, és ellentmondást nem tűrően a hintó felé irányította a lányt. – Fel kell hívnom a figyelmét, hogy sem ön, sem Noel nem az a kíváncsi kamasz, akik egykoron voltak – szólalt meg a huszártiszt, miután hallótávolságon kívülre kerültek.

– Ha nem tűnt volna fel önnek, ezzel én is tisztában vagyok.

– Akkor ebből arra kell következtetnem, hogy a leányintézetben tanult csábítási és társalgási trükkjeit igyekszik alkalmazni a Lajtói huszártestőrség tagjain. Mennyire szórakoztató.

– Hogy merészeli? – kapkodott levegő után Gigi, de a férfi nem hagyta, hogy folytassa.

– Tudatnom kell önnel, hogy bármiféle női báj nem térítheti el huszárjaimat, hogy feladatukat maximálisan teljesítsék.

– Ha úgy van, ahogy valóban állítja, nem értem, miért aggódik annyira?

– Megkönnyítené a helyzetemet, ha éjjelente nem az ön nevét sóhajtoznák a katonáim. Lekötelezne, ha továbbra is visszafogottan viselkedne és megtartaná udvarlóinak bájos kegyei osztogatását. Mondjuk Berendéri bárónak – utasította a férfi, és a lányt nem lepte meg, hogy ennyi mindent tudott róla Roland. Bár nem tudta, honnan és mi módon volt jól informálva, de abban a percben teljesen elkerülte a figyelmét. Gigi keserűen állapította meg, hogy ennek a férfinak kő van a szíve helyén.

– Teljesen félreértette az előző párbeszédet – felelte dacosan. – Egyben, ha a szavam esküjét akarja, nos, legyen! Biztosíthatom mélyen tisztelt Roland huszárszázados, hogy egyetlen katonája sem fog a kelepcémbe esni – szorította ökölbe mindkét kezét, ahogy igyekezett úrrá lenni indulatain. Bécsben olyan könnyű volt irányítani érzelmeit, ám a százados közelében minden ilyesfajta próbálkozás a semmibe foszlott, és a türelem, mint fogalom, komoly próbatételek elé állította.

– Biztos voltam benne, hogy számíthatok az együttműködésére. – Ha a férfi elégedett is volt a válasszal, az sem viselkedésén, sem kimért udvariasságának páncélján nem hatolt át.

Gigit a kimerítő utazás, vagy a férfival való viaskodás, esetleg mind a kettőnek köszönhetően – nem tudta volna megmondani – enyhe fejfájás kezdte kínozni. Maradék energiája is felmorzsolódott. Kezével megtámasztotta a fejét, majd a kényelmes kárpitnak dőlt. Úgy gondolta, ha pár percre lehunyja szemét, az igazán nem árthat sem öltözékének, sem hátralévő unalmas óráinak.

A kocsis az út szélére húzódott, hogy más utazó alkalmatosság is elférjen mellettük. Ezzel elkerülhetetlenné vált, hogy bele ne hajtson egy tátongó kátyúba. A kényelmes hintó nagyot zökkent, mire a félálomban lévő Gigi önkéntelenül is megérezte, ahogy féltő karok gyengéden megtartották. Elégedett mosolyra húzódtak ajkai, amint a biztonságérzés és a megnyugvás még mélyebben a lelkébe költözött. Egyszerre érezte magát kiszolgáltatottnak és gyámoltalannak, de mindemellett ugyanolyan mértékben megjelent a törődés és a megelégedés is. Arcát és haját érdes kardforgatói kéz cirógatta. Ez az érintés mégsem volt durva, hanem inkább bizsergető és újdonságba menően finom.

– Mese… drága grófnő. Ideje felkelnie. – A becézgető hang vészriadóként jutott el a tudatáig.

Éberen nyitotta fel hosszú sűrű fekete szempilláit, és meglepetten tapasztalta, hogy Roland karjaiban feküdt. Ahogy az őzgida rejtekéből ugrott elő, úgy ült fel azonnal Gigi is a férfi széles mellkasának feszítve tenyerét.

– Hogy történt ez meg? – nézett vádlón a vidám huszárra.

– Nagyon egyszerű a válasz. Letértünk a kereskedelmi útvonalról, ami azzal jár, hogy az út se nem olyan széles, se nem olyan masszív. Testi épsége legalább annyira fontos számomra, mint a lelki, ezért egy percig sem haboztam, hogy utólagos engedelmével felajánljam ölelő karjaimat. Kényelmi szempontból sokkal megfelelőbb, mint a hintó ülésének luxusa. Ezen felül, az én lelkiismeretemen száradna, ha az úton lévő nagyobbacska akadályok miatt, a hintó aljáról kellene felsegítenem. Nem esküdnék meg rá, hogy nem szenvedne olyan sérüléseket, amelyek pár napra ágyhoz kötnék – válaszolta, de nem kerülte el a figyelmét, ahogy Gigi a legtávolabb húzódott tőle.

– Tehát most hálásnak kellene lennem – vonta le a következtetéseket a lány.

– A világért sem várom el öntől, hiszen szolgálataimat önként és az ön beleegyezése nélkül ajánlottam fel.

– Arra kérném, hogy még egyszer ne tegyen ilyet – felelte fagyosan Gigi, de ezzel csak felbolydult belső viharát igyekezett palástolni. Nem számított rá, hogy teste, a férfi érintésétől ennyire fellángol és cserbenhagyja őt. Túl bizarr volt, és meghittségre utalt.

– Különben? – játszott a gondolattal Roland.

– Különben kénytelen leszek megkérni apámat, hogy bővítse ki testőrsége létszámát, és a katonák saját parancsnokuktól védjenek igazán, nem pedig külső hatások befolyásaitól.

– Azt hiszem, egy önkéntese máris akadna erre a célra.

– Noelre gondol?

– Ugyan ki másra? Bár addig, amíg a huszáresküje és tisztelete hozzám köti, úgy vélem, nem szállna szembe velem.

– Nem kívánom, hogy a kegyeimért küzdjön – vetette oda Gigi.

– Talán nem tart kellőképpen méltónak hozzá? – vágott vissza a huszárszázados, és tekintete annyira elsötétült, hogy a tenger örvénylő mélységét tükrözte vissza.

– Én ilyet nem állítottam, ez csupán az ön feltételezése. – Bűbájos mosolya mögött rafinált ártatlanság bújt meg.

– Azt megígérhetem – kezdte Roland, és közelebb hajolt Gigihez, de a lány önkéntelenül is a hintó oldalához húzódott –hogy nem fogok többé úgy önhöz érni, hogy azt ne akarná ön is. – Szavaiban ki nem mondott ígéretek bújtak meg.

– Enyhítek nehéz esküjén és hozzáteszem, nem lesz olyan alkalom, hogy élvezzem teste közelségét.

– Mindig ennyire könnyelmű, amikor önmagát igyekszik megtéveszteni? – nevetett fel magabiztosan Roland, mire Gigi elsápadt. Biztossá vált számára, hogy a huszárszázados is tisztában volt vele, miként reagált a teste az odaadó ölelésben. – Sok csalódástól kímélődne meg, ha nyitott szemmel járna.

– Összetéveszt bizonyos hölgyekkel, akik a testükből élnek.

– Nehéz lenne önt bárkivel is összetéveszteni – állította szikla szilárdan Roland, és mondandója mélyéből alig észrevehető fájdalom tört elő. Váratlanul fordult el a lánytól. – Már a bekötőúton vagyunk. Hamarosan a kastély bejáratához érünk.

– Valóban? – csendült izgatottság Gigi hangjába, és félrehúzta az ablakon díszelgő finom bársonyfüggönyt, hogy kilásson. Arcán döbbentség tükröződött, ahogy vádlón a férfira nézett. – Ez nem a tokaji birtok jól ismert fasoros útja.

– Így igaz – erősítette meg Roland és nyugodt maradt.

– Hová tartunk?

– Sárospataki Lajtói kastélyába – válaszolt türelmesen.

– Hogy-hogy az ön otthonába hoz? – Nem bírta magában tartani kavargó gondolatait. Na, nem mintha félelemmel tért volna a sárospataki birtokra, csupán nem értette, miért nem Tokajba tartanak.

– A gróf parancsára. – Ez mindent azonnal megmagyarázott és reménysugárral szolgált a lány számára.

– Itt van az édesapám? – ragyogott a csokoládészínű szempár.

Gigi az elmúlt évek alatt kétszer találkozott a gróffal. Murél, különc ember lévén, úgy találta a legjobbnak, ha gyakori látogatásaival nem háborgatja lánya fejlődő lelkét. Ez a megoldás mindkettőjük számára szívfájdító és időt próbáló volt. A viszontlátás napjának pillanata szinte célként lebegett előttük, és erős akaratuknak köszönhetően képesek voltak áthidalni a köztes megpróbáltatásokat.

– Még tegnap este ideérkezett – fürkészte a lány boldogságtól teljes arcát a huszár. – Hamarosan újra találkozhat vele.

Kijelentésével egyidejűleg a kastély díszkavicsos-parkosított bejárata előtt állt meg a hintó. A férfi kiszállt, majd kisegítette Gigit is. Amikor a lány felpillantott, a lépcső tetején észrevette apja derék alakját. Feltörő érzelmeire hallgatva a legszívesebben faképnél hagyta volna Rolandot, és megemelve szoknyáját, felrohant volna a lépcsőn, hogy a gróf karjaiba vesse magát. Nem tehette meg. Neveltetése nem engedélyezte ezt a fékezhetetlen szabadságérzetet. Emelt fővel, engedelmesen tűrte, hogy a huszárszázados annak rendje és módja szerint apja színe elé kísérje.

Murél hátratett kézzel várakozott, midőn sötét szemével gyermeke eleganciájában gyönyörködött. A torka elszorult a büszkeségtől, és amikor katonája átnyújtotta leánya kezét, ő szertartásosan átvette Emese kíséretét.

– Gigi! – préselte ki magából elérzékenyülve, és könnyed csókot lehelt gyermeke homlokára.

– Apa! – felelt önzetlenül a lány, és a gróf diszkrét köszöntő ölelését élvezte néhány percig.

– Százados – fordult huszára felé a vármegye ura –, egyelőre nincs szükségem a szolgálataira. Kérem, intézze továbbra is úgy ügyeit, mintha itt sem lennék. Bizonyára összegyűltek teendői, míg Bécsben járt. – Egyértelmű jelzés volt ez Murél részéről.

– Bármikor a rendelkezésére állok – tisztelgett Roland, ám Giginek egyáltalán nem tetszett, ahogy a két férfi pillantása összevillant. Eztán a férfi biccentett és a rá várakozó Noelhez és Kornélhoz igyekezett, hogy utasításokkal szolgáljon számukra.

– A nagy könyvtárszobába vonulok vissza – tette közzé Murél, majd kedvesen lánya kegyeit kereste. – Gigi, remélem, megtisztelsz társaságoddal, miután felfrissítetted magad.

2. fejezet

– Természetesen, papa. Már nagyon vártam, hogy találkozzunk. – Olyan rajongással nézett apjára, amibe a huszártiszt szíve belesajdult.

– Drága kincsem… – évődött vele édesapja. – Tudom, hogy mennyire imádod a kastélyok keleti szárnyát. Roland huszárszázados volt olyan lovagias, és néhány szobáját a rendelkezésedre bocsátotta – jelzett a háttérben álló szobalánynak, hogy kísérje el Abigélt. – Hamarosan találkozunk.

– Igen, papa – lépett be Gigi a kastély fogadó előtermébe.

Míg a boltíves szövevényes folyosókon és márványköves lépcsőkön haladtak céljuk felé, Gigi azon morfondírozott, apja miért ide hozatta a családi birtok helyett, és miért ennyire közel helyeztette el Roland lakosztályához. Murél szavaiból kiderült, hogy a százados a keleti várrész szárnyát uralta. Méghozzá jogosan, hiszen az egész kastély az ő felügyelete alá tartozott. A lányt mégis egy kissé zavarta az a közelség, hogy alig pár lépésnyire, egy fedél alatt kell aludnia vele. Csak bízni mert abban, hogy ez az állapot a ma éjszakára érvényes, és holnap apjával együtt utaznak tovább Tokajba.