Cecelia Ahern

Ezer- és ezerféleképp

FORDÍTOTTA
NOVÁK PETRA

Cecelia Ahern

Ezer- és ezerféleképp

ATHENAEUM

A fordítás alapjául szolgáló mű

Cecelia Ahern: In a Thousand Different Ways

First published by HarperCollinsPublishers, 2023

Copyright © Greenlight Go Ltd, 2023

© Athenaeum Kiadó, 2024

Hungarian translation © Novák Petra, 2024

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 413 8

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Koronczai-Fekete Viktória

Szerkesztette: Simon Adri

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Borítóterv: Földi Andrea

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

Blossomnak

Kék

LÉPTEIM KÖVETIK A RITMUST, ahogy az alma ide-oda csapódik az uzsonnásdobozomban. Gurul, koppan egyet, gurul, koppan egyet. Már hétfő óta a táskámban van. Az  almával kiegészítve egészségesnek tűnik az uzsonnám, de ha hetekig ott marad és összevissza ütődik, napról napra egyre foltosabb lesz. A kisöcsém, Ollie leszegett fejjel vánszorog mögöttem, és olykor-olykor belerúg egy-egy útjába kerülő kőbe. Amikor feltűnik a távolban a házunk, lassítok a lépteimen. Az iskola reggelente túl messze van, délután viszont lehetne messzebb is.

A tekintetem anyánk hálószobaablakára téved. A függöny rendetlenül lóg, talán erősen megrántották, és ahogy a csipeszek leszakadtak a karikákról, felül jókora rések keletkeztek. A szomszédoknak, Gangulyéknak elegáns, félrekötött függönyük van, mint amilyet az ember kisgyerekkorában rajzol, mert a képzeletében az pontosan így néz ki a házak ablakában. Az előkertjüket szépen gondozott pázsit borítja, körben tarkabarka virágok nyílnak, piros kapujuk pedig színben tökéletesen passzol az ablakkeretekhez. Nem úgy, mint a miénk.

A mi füvünket rég le kellett volna nyírni, hiszen már a kerítésen is túlnőtt, mintha mindenáron ki akarna kémlelni az utcára. Talán a szökést fontolgatja. Igaz, az elvadult dzsungel legalább eltakarja a túlcsorduló szemeteskukákat. A kukák kikészítése és a fűnyírás mindig is apám feladata volt.

Kitárom a nyikorgó, roskatag kaput, aztán elsétálok a bűzölgő kukák mellett a kék bejárati ajtóig, amelyen a 47-es számból a 7-es kissé ferdén áll. Felkapok a lépcsőről egy üveg langyos tejet, és belépek a házba. Mindjárt három óra, a házban viszont csend és sötétség uralkodik, és mintha bent ragadt volna a reggeli áporodott levegő. A konyhaasztalon kiszóródott a cukor, a müzlistálkák a mosogatóban várakoznak, a sárgás, cukros tejben szétázott kukoricapehely úszkál. A székeket elhúzták az asztaltól, és most furcsa szögben állnak. Mintha reggel fél kilenckor mozdulatlanná dermedt volna minden.

Ollie a padlóra dobja az iskolatáskáját, és letérdel a játékdoboz mellé, amelyben a bátyám, Hugh régi, jellemzően törött vagy hiányos kisautói, illetve az én lefejezett, végtagok nélküli babáim vannak. Ollie egészen halk piff-paff hangokat suttog, miközben a katonáival és a birkózóbajnokaival játszik, akik ott folytatják a hadakozást, ahol abbahagyták. Nem ismerek egyetlen olyan gyereket sem, aki játék közben suttog, Ollie azonban ritkán szólal meg fennhangon. Legtöbbször észrevétlenül várakozik, mint a fű vagy a kukák. Néma csendben egyre csak növekszik, növekszik, és végül túlcsordul.

Az egyik széknek támasztom az iskolatáskámat a konyhaasztalnál, ahol a leckémet fogom írni. Tisztára törlöm az asztalt, aztán levakarom a tálkák széléről a rászáradt, kemény kukoricapehely-maradékot, és elrendezem az edényeket a mosogatógépben. Ahogy széthúzom a függönyöket, a szürkés fény megvilágítja a levegőben keringő porszemeket. Meredten bámulom az apró szemcséket, miközben a fülemet hegyezve a csendet figyelem. Hugh hamarosan hazaér. Mivel ő idősebb, és a középiskolásoknak több órájuk van, neki négyig tart az iskola. Amikor itthon van, soha nincs semmi gond. Most viszont nincs itt. A halántékomban morzekódra emlékeztető lüktetést érzek, amely mintha üzenni akarna valamit. Minden olyan, mint máskor, valami még sincs rendjén.

Óvatosan az emelet felé sandítok. Nem tudom, mit fogok látni, de tartok tőle, hogy semmi jót. A lépcső legfelső fokán az amúgy barna szőnyegünk kéknek tűnik. Olyan, mintha talaj menti köd lenne, amely szinte mozdulatlanul pihen meg a lépcső tetején. Beszívom a levegőt, hogy lássam, füst jött-e be, de nincs szaga. Fellépek az alsó lépcsőfokra, mire a kék felhő elindul felém. Ollie félbehagyja a játékot, és engem vizslat. Íratlan szabály, hogy amikor anyánk alszik, nem megyünk az emeletre.

– Menj ki a kertbe! – mondom neki.

Ollie szót fogad. Felszaladok a lépcsőn a kék ködön át, amely gyors lépteimtől felkavarodik, és kisebb pamacsokban gomolyog felfelé, és az ajtaja alól ömlik kifelé, mintha füstgép lenne bent. A szívem vadul kalapál, ahogy megragadom a kilincset. Lily nehezen alszik el, és rendszerint nyugtalan az álma, ezért nem szereti, ha felébresztik. Ilyenkor az ember örül, hogy végre alszik, ez a nap azonban más, mint a többi.

Kinyitom az ajtót. A szoba kék, teljesen betölti ez a különös hajnali derengés, amitől megfájdul a szemem; körülnézek, honnan jöhet a fény. Arra gondolok, anyánk talán szerzett egy készüléket, ami segít neki elaludni, de nem találok semmit. A nyugtalanító, hideg fényt sűrűnek érzem, mintha beleragadtam volna. Egy pillanat alatt elönt a bánat, a magány, az üresség és az erőtlenség. Legszívesebben feladnám a küzdelmet, ott, helyben lefeküdnék, és várnám a halált.

A paplan alatt kirajzolódik Lily alakja. Az oldalán fekszik, a behúzott függöny felé fordul, ahol a lerántott csipeszeknél, a lyukakon keresztül szürkés fénynyalábok áradnak be. Csendben megkerülöm az ágyat, és odalépek hozzá. Az arcát eltakarja fénytelen, zsíros haja. Remegő ujjakkal félresöpröm a hajtincseket.

– 999, kérem, mondja el, hol és milyen vészhelyzet történt?

– A teste… kék… kék…

– Kivel beszélek?

– Az arca… a karja… k-k-kék.

– Hogy hívják, kérem?

– Alice Kelly.

– Rendben, Alice, úgy hallom, még nem vagy felnőtt, igaz? Mi a pontos lakcímed?

– Kék, teljesen kék.

– Megmondanád, kicsim, hol laksz?

– Briarswood Road. Ballygall. A 47-es szám ferde.

– Azonnal küldök egy mentőt. Kiről beszéltél az előbb, Alice? Ki az, aki kék?

– Lily Kelly.

– Ő az anyukád?

– Igen.

– Most vele vagy?

Megrázom a fejem.

– Alice, az anyukáddal vagy most?

– Nem.

– Odamennél hozzá, kérlek?

Megrázom a fejem.

– Hány éves vagy, Alice?

– Nyolc.

– Rendben. Anyukád balesetet szenvedett, Alice?

– Nem tudom, most értem haza az iskolából.

– És hol van most az anyukád?

– Ágyban. És teljesen kék.

– Odamennél, kérlek, az anyukádhoz, Alice?

Újból megrázom a fejem, majd leteszem a telefont.

Valaki dörömböl az ajtón, én azonban moccanni sem tudok, annyira remegek. A térdemre hajtom a fejem, és átkarolom a lábam. Néhányszor megszólal a csengő, majd újabb dörömbölés, azután lépteket hallok közeledni a lépcső felől. Nyílik a szobám ajtaja. Visszatartom a lélegzetemet, és mivel teljes a csend, akárkik is azok, fogják magukat, és elmennek. Tesznek egy próbát a következő szobával is. Az ő szobájával.

Először kopogást, azután léptek zaját hallani. Ekkor…

Valaki sikolt. Lily hangja lenne?

Befogom a fülem, szorosan behunyom a szemem, és az arcomat a térdeim közé fúrom. A térdemen éktelenkedő foltokon érzem a fű illatát. A sebeket akkor szereztem, amikor Hajra a szünetben letepert a földre. Borzongva beszívom az illatot, de képtelen vagyok összepréselt mellkasomba nyomni a levegőt. Egyszer csak félbeszakad a sikoltás, és beszédet hallok. Hangos beszédet. Igyekszem mozdulatlan maradni, amennyire csak lehet. Valaki ott bent marad, és morog valamit, miközben valaki más lefelé indul. Hosszú időnek tűnik, márpedig én soha nem voltam jó bújócskában, mert mindig pisilnem kell. Most is tele van a hólyagom, érzem, hogy mindjárt becsurog. Megint lépteket hallok a lépcső felől, és a következő pillanatban nyílik az ajtó.

– Alice – szólal meg egy női hang, de haragnak nyoma sincs benne. – Alice, itt vagy, bent?

Beljebb merészkedik.

– Louise vagyok, a mentőorvos. Azzal a mentővel jöttem, amit te hívtál.

Nem mozdulok. Attól félek, hogy ha kinyitja az ajtót, akkor elragad a nagy kékség, amely mostanra egészen biztosan beterítette az egész házat. Korábban levettem a cipőmet, hogy megszabaduljak a kékségtől, de anyánk hajáról rátapadt valamennyi a kezemre is. Eltartom magamtól, mintha ömlene belőle a vér, mert nem akarom, hogy más is olyan legyen. Igaz, ha ez a hölgy mentőorvos, talán segíthet.

– Itt vagyok – szólalok meg.

A szekrényajtó kinyílik, és beárad a fény.

Barátságos arc ereszkedik le hozzám. A hölgy zöldet és fényvisszaverős sárgát visel.

– Szia! – köszön be.

Zavartan hunyorgok a szobám felé. Azt hittem, hogy a kék már az egész házon végigömlött, akár a forró láva, ezért is örültem, hogy Ollie kiment a kertbe. Most viszont meglepve látom, hogy a kékség eltűnt.

– Szia.

– Szeretnél kijönni? Az anyukád aggódik érted. Jól van, de nagyon megijedt, amikor meglátott minket a hálószobá-

jában, ezért volt a nagy kiabálás. Álmából ébresztettük fel. Elmondanád, miért hívtál ki minket?

– A kékség miatt – felelem zavartan.

– Miféle kékség?

A kezemre pillantok. Ő azt hiszi, neki nyújtom, ezért gyorsan kezet fog velem. Most már ott van rajta a kék, de észre sem veszi.

– Gyere ki, majd itt megbeszéljük – folytatja, és segít kimászni. Letelepedünk az ágyra. – Gyere, betakargatlak.

Magához húzza a paplanomat, és a vállamra teríti.

– Ollie jól van, a földszinten birkózóst játszik a társammal, Tommyval. Meg kell hagyni, alaposan ellátja a baját. – A doktornő elmosolyodik.

Egy kicsit én is felengedek.

– Az anyukád azt mondta, hogy tegnap éjjel nem aludt jól, ezért ma lepihent, amíg ti iskolában voltatok. Észre sem vette, hogy hazajöttetek.

Hallom, ahogy lent mérgelődik. Most már több dolog miatt is félek. Hogy merészeled ezt, hogy merészeled azt. Louise az ajtóra néz, mert ő is hallja a szitkozódást.

– Az apukád dolgozik?

Megvonom a vállam.

– Nem tudod, hol van?

– Nem lakik itt. Már nem is jön ide többé.

– Mindennap egyedül jössz haza?

– Ollie-val. Az iskola előtt találkozunk, és együtt jövünk haza.

– Jó kislány vagy. És anya itthon vár benneteket?

Bólintok. Néha.

Az ajtóra pillantok, biztos, ami biztos, de mindketten tudjuk, hogy nincs ott, hiszen halljuk, ahogy lent ordibál. Azt hiszem, Tommynak nem csak a birkózós szerepjátékkal gyűlik meg a baja.

– Az anyukádnak nehezen megy az alvás? – Megvonom a vállam. – Gondolom, ezért kell lepihennie napközben.

Bólintok.

– És aggódtál miatta?

– Igen, mert csupa kék volt. Sötétkék.

– Ó, értem – mondja, mintha csak most esett volna le neki. – Mikor ment el az apukád?

– Már egy ideje.

– És az anyukádnak azóta van ilyen sötét hangulata, hogy apa elment – hümmög Louise.

Ez nem kérdés, úgyhogy nem felelek. Lily nem akkor lett ilyen, amikor apám elment. Apám pont azért ment el, mert ő ilyen volt. Apám azt mondta, képtelen tovább együtt élni vele, meg hogy segítségre van szüksége. Ezt persze nem mondom ki hangosan.

– Nos, jól tetted, hogy kihívtál minket.

Nem, nem tettem jól. Amikor Louise lekísér, Lily tekintetéből látom, hogy nagy bajban vagyok. Nem akarom, hogy a mentősök elmenjenek most, hogy Lily ennyire dühös rám, mégis itt hagynak vele. Búcsút intenek, és magukkal viszik a vidám, boldog hangjukat és a megnyugtató biztonságot is. Bárcsak Hugh besétálna most az ajtón! Azt hiszem, ma fociedzése van, ami azt jelenti, hogy csak vacsora után, hosszú órák múlva ér haza.

Lily az ablakból nézi, ahogy elhajt a mentő, és közben olyan szorosra húzza a derekán a köntöse övét, mintha félbe akarná vágni magát. Amint a mentőautó eltűnik a sarkon, és a szomszédok is visszahúzódnak a házukba, megfordul, odalép hozzám, és lekever egy hatalmas pofont.

Amikor lemegyek a konyhába, Hugh és Ollie már reggelizik. A tegnapi dráma annyira kimerített, hogy ma későn keltem. Még most is úgy érzem, mintha félig-meddig aludnék. A lépcső alján hirtelen megtorpanok.

Hugh és Ollie körül színeket látok.

– Mi az? – kérdi Hugh, miközben a lábát cipőstől felteszi a székre, hogy bekösse a fűzőjét. Alig érteni a szavát, mert a szája tele van pirítóssal.

A lélegzetem egy pillanatra elakad, nem kapok levegőt. Aztán hirtelen mélyet szippantok.

– Már megint kéket látsz?

Megrázom a fejem. Hugh-nak elmeséltem tegnap, mit láttam Lily szobájában. Nem nevetett ki, és nem nevezett dilinyósnak. Komolyan vett, de semmiféle magyarázattal nem szolgált.

– Akkor mi a baj?

– Semmi.

Egy ideig rajtam felejti a tekintetét, aztán elfordul, és tovább köti a cipőfűzőjét.

– Kérsz pirítóst? – kérdezi.

– Aha.

A szívem zakatol, miközben legyűrök néhány falatot. Kerülöm a testvéreim tekintetét, de nem könnyű, mert valahogy muszáj rájuk néznem. Aztán csak bámulok, mintha most látnám őket először: két, fényesen ragyogó alakot a szürke konyhában.

Lily a konyhában van két nővel, akik a gyámügytől jöttek ki, teljesen váratlanul. Hugh, Ollie és én a nappaliban várakozunk Mrs. Gangulyvel, a szomszédunkkal, akinek csuda szép a kertje, és tökéletesek a függönyei. A nappalit és a konyhát elválasztó kétszárnyú ajtót becsukták, de még így is hallatszik, miről beszélnek. Ahogy ide-oda járkálnak, az ajtó mintás üvegén át furcsa, pacaszerű űrlényeknek tűnnek. Hallom ugyan a szavakat, mégsem értem, mit mondanak. Felnőtt mondatok hangzanak el: ugyanazokat a szavakat ismételgetik más és más sorrendben.

– Te hívtad ki őket? – kérdi Mrs. Ganguly.

– Nem. Alice hívta a mentőket néhány napja – feleli Hugh könnyedén, és ezzel kiment engem, mint mindig. – Azt hitte, hogy anya rosszul van. Szerintem most csak azért jöttek ki, hogy lássák, valóban minden rendben van nálunk.

Mrs. Ganguly szeme összeszűkül, miközben az új információt emészti.

– Ezekkel az emberekkel nagyon kell vigyázni. Ha azt hiszik, hogy valami gond van, elvesznek benneteket az édesanyátoktól, és titeket is szétválasztanak, hogy mindhármótokat más-más családnál helyezzenek el.

Ollie a földön ülve felpillant, a birkózófigurái támadás közben kővé dermednek.

Nem tudom, miért olyan mérges Mrs. Ganguly. Talán mert vigyáznia kell ránk, amíg a többiek beszélgetnek, pedig feltette főni a csirke biryanit, mert ma csirkebiryani-nap van, és haza kell érnie, mielőtt odakozmál, különben meggyűlik a baja a férjével. Amúgy is csak azért jött át, hogy szemrehányást tegyen a bűzölgő kukáink meg az elvadult füvünk miatt, és épp Lilyvel vitatkozott, amikor a két nő megérkezett, és megkérte őt, hogy tartson szemmel minket, mialatt ők beszélnek. Mr. Ganguly egyébként kedves, életvidám, és mindenkivel szívesen elcseveg, a felesége viszont folyton morcos képet vág, mintha senkiben sem bízna meg.

Félve Hugh-ra sandítok. Én nem bánnám, ha elvennének Lilytől, azt viszont nem akarom, hogy különválasszanak bennünket, testvéreket. Ha mégis megteszik, az én hibám lesz, mert kihívtam a mentőket.

– Ne aggódj, senki sem választ szét minket – kacsint rám derűsen Hugh.

A konyhában Lily felemeli a hangját, mire Mrs. Ganguly felhangosítja az EastEnderst. Most már nem hallom, miről van szó a konyhában, de nem is baj, így legalább Mrs. Ganguly sem hallja, miről sutyorgunk Hugh-val.

– Hétfő óta láttál rajta kéket? – faggat Hugh.

Bólintok, és közben a cipőmet bámulom, mintha a cipőfűzőm lenne a legérdekesebb dolog a világon. Igazság szerint mostanában alig bírok Lilyre nézni, mi több, alig bírok egy levegőt szívni vele. Ez persze nem újdonság, az viszont igen, hogy ha túl közel kerülök az őt körülvevő színfelhőhöz, furcsa érzés tör rám, amit nehezen viselek.

– Miért nem szóltál?

Vállat vonok.

– Körülöttem is látsz kéket? – kérdezi Hugh.

Megrázom a fejem.

– Nem, körülötted más szín van.

Hugh tréfának szánta a kérdést, ezért most alaposan meglepődik.

– Komolyan? Milyen színű vagyok?

Bátran ránézek, hogy szemügyre vegyem a színét. Hugh színe nem rémít meg, mert nem akaszkodik rám, és nem ered a nyomomba úgy, ahogy Lilyé tette: mint egy hatalmas háló, ami el akar kapni, és be akar kebelezni.

– Rózsaszín – felelem.

– Rózsaszín?! – ráncolja az orrát.

Eddig azt hittem, hogy Ollie nem figyel ránk, most azonban hangosan felkacag.

– Fúj, Ollie, a rózsaszín lányoknak való! – fordul hozzá Hugh, Ollie pedig nagyot nevet. Ollie mindig komoly és ünnepélyes, egyedül Hugh tudja megnevettetni.

A konyhában a székek a járólapot karistolják, ahogy a megbeszélés végeztével Lilyék felállnak.

– Most valószínűleg velünk is beszélni akarnak – szólal meg Hugh, aki a szokásosnál kicsit komolyabbnak tűnik. – Talán ezt a színdolgot inkább ne említsd nekik.

Eleinte csak a családtagjaimon veszem észre. Reggelente azt találgatom, milyen színeket látok majd rajtuk. Hugh-nak rendszerint ugyanaz a színe: kellemes, meleg rózsaszín, amely halvány ködfátyolként lengi őt körbe. Mint a cigarettafüst, amely megüli a levegőt, amikor Lily rágyújt. Hugh színe nyugodt, könnyed, boldog, figyelmes. Szorosan rátapad testének különböző pontjaira, és követi őt mindenhová, mintha delejes erő tartaná ott.

Néha, amikor sikerül elérnem, hogy ne féljek attól, ami történik velem, meglátom Hugh színének szépségét. Akár a rózsaszínes hajnali égbolt. Vagy egy rózsaszín napfelkelte.

Hugh elkapja a pillantásom.

– Most milyen a színem? – kérdi mintegy mellékesen.

– Most is rózsaszín.

Hugh elmosolyodik. Mindig jól szórakozik a válaszomon.

– Majd szólj, ha erős, férfias lesz, például fekete, kék vagy… – elmélázik egy pillanatra – vagy vörös. – Befeszíti az izmait, a nagy erőlködéstől kipirul az arca, a nyakában kis híján elpattan egy ér.

Elmosolyodom. Nem akarom, hogy Hugh színe a felsorolt színek bármelyikére változzon. A rózsaszín illik hozzá. A rózsaszínnek valahogy sikerül egy kicsit lenyugtatnia Lily haragos színét. Mint ahogy a savlekötőt hirdető tévéreklámban a fehér tabletta kioltja a vörös, égő gyomor lángját, Hugh színe mindenütt kioltja a tüzet.

– És mi a helyzet Ollie-val? – faggatózik Hugh.

Az öcsémre nézek. A konyhaasztalnál ül, gabonapelyhet majszol álomittasan, kócosan, és a birkózófiguráit csapkodja egymásnak. Nem szívesen válaszolok, inkább csendben megrázom a fejem.

Ollie színe többnyire megegyezik Lilyével, aki ráragasztja a sajátját.

– Aurás migrén – olvassa Hugh a számítógép monitorján. – Szokott migréned lenni? – kérdezi felém fordulva.

– Az meg micsoda? – nézek rá nagy, kerek szemmel.

– Nagyon erős fejfájás – válaszolja tömören.

Bólintok.

– Mostanában szinte mindig. – Mióta megjelentek a színek, nem volt olyan nap, hogy ne fájt volna a fejem. Ilyenkor legszívesebben elrejtőznék a szobámban, behúznám a függönyt, és csak feküdnék a sötétben, mégsem teszem, mert nem akarok olyan lenni, mint Lily.

– A migrénes fejfájás klasszikus megelőző tünete a vizuális aura, amely jelentheti a látótér beszűkülését vagy szikrák, fényes pontok, cikcakkvonalak megjelenését a látótérben, de akár a kézen vagy az arcon jelentkező bizsergő érzést is. Ismerősen hangzik?

– Azt hiszem, igen.

– Ez valamilyen elektromos vagy kémiai folyamat lehet, ami a vizuális jeleket feldolgozva ilyen… ilyen színeket eredményez, ahogy te mondod.

– Aha.

– El kellene menned egy neurológushoz – hümmög Hugh, miközben a szöveget görgeti, és tovább olvas. – Ilyenkor szemvizsgálatot, koponya-CT- vagy MRI-vizsgálatot végeznek. Állítólag gyógyszerrel lehet rajta segíteni, ezenkívül persze kerülni kell a stresszt, és érdemes relaxálni, többet aludni és egészségesebben étkezni. És sok vizet inni.

– Több vizet inni nem lesz nehéz – vetem közbe.

Mindketten elmosolyodunk, mert nem is olyan vicces, amit mondtam.

– Na – szól Hugh, és felém pördül a székében. – Valószínűleg ez a bajod.

Egyetértőn bólintok. Aurás migrén. Valószínűleg.

Rengeteg vizet iszom, annyit, hogy majd szétdurranok. Próbálom kimosni magamból ezt az egészet, mintha csak szimpla megfázás lenne, de nem segít. Pont ellenkezőleg: ahogy telnek a hetek, a színek tovább erősödnek.

Lily azt mondja, hogy egy fejfájás miatt nem szaladgálunk orvoshoz, és elém dob egy doboz fájdalomcsillapítót.

A színek átterjednek a családomról mindenki másra. Lassan már nem szívesen nézek az emberekre. Nagyon zavar, ahogy különböző ritmusban és sebességgel táncolnak, örvénylenek, villognak és szikráznak körülöttük. Hamar szédülni kezdek tőlük, és hányingerem lesz. Az erős fénytől megfájdul a szemem és a fejem is. Olyan, mintha körülöttem több százan sugároznák a saját rádióadásukat. Amikor közelítenek hozzám, izzani kezd körülöttük a levegő, amely, ha a közelembe érnek, az én aurámmal ütközik.

Ez történik a legjobb barátnőmmel, Emmával is. Emmával lenni mindig jó móka, a vidámsága ragadós, de mostanában fárasztónak érzem. A színei vadak: villódzó sárgák és gyors, hiperaktív zöldek, amelyek olykor villámként cikáznak, mintha Emma valamilyen méregben mártózott volna meg. Ezenkívül egyfolytában hadar, tele van energiával, és mindent irányítani akar: ő dönti el, mit játsszunk, milyen szereplők legyenek benne, ő mit mond és én mit mondjak. Egyszóval minden erőmet kiveszi, ha vele vagyok.

– Gyere, Alice – nyaggat, és erősen megrántja a karomat. – Kelj már fel! Gyere ki játszani!

– De csak most jöttünk be.

Eddig is hárompercenként váltogatta a játékokat? Szeretném, ha odafigyelne, lassítana, és egy kicsit csendben maradna. Nyugalomra van szükségem és egy jó barátra, de egyiket sem találom benne. Egyre távolabb kerülök Emmától. Fájdalmas ugyan, mégis megkönnyebbülök, amikor látom, hogy más lányokhoz csapódik, és tudom, hogy így megúszom azokat a végtelenbe nyúló délutánokat, amelyeket hiperaktív, parancsolgatós lányok és a fejfájást okozó színeik társaságában kellene töltenem.

Egy bokor tövében sötétzöldes-fekete színfelhő úszik. Odasietek, ahol a felhő lebeg, és a lábammal félrehajtom a gazt. Egy haldokló patkány fekszik ott, rángatózó lábain még nedves a szőre közé tapadt vér.

Egyedül bandukolok az iskola felé. Hugh előrement a barátaival, Ollie pedig mögöttem kullog. Ollie a gyámügyesek látogatása óta még a megszokottnál is távolságtartóbb velem. Azt hiszem, nem bízik meg bennem; azt hiszi, hogy szét akarom szakítani a családot. Az iskola is kész rémálommá kezd válni. Mindenütt színek vesznek körbe, egyfolytában minden egyes élőlényből színek áradnak. Az osztályteremben harminc gyerekből, a szünetben pedig több százból. Nem beszélve azokról, akikkel iskolába menet vagy a hazafelé úton találkozom. A járdán igyekszem nagy ívben kikerülni mindenkit, nehogy mások színe rám ragadjon. Ez az egész rendkívül fárasztó. A színek olyan élénken vibrálnak, hogy néha képtelen vagyok odafigyelni arra, amit a tanárok mondanak. A színek némák, mégis olyan irritálóan hangosnak érzékelem őket, hogy szinte megsüketülök. Olyan, mintha valaki idegesítően, vég nélkül kopogtatná a vállam, és egyfolytában félbeszakítana, amikor valakivel beszélgetek.

Idővel szokásommá válik napszemüveget hordani, amikor iskolába vagy hazafelé megyek. Vannak gyerekek, akik eleinte megjegyzéseket tesznek, aztán ez is abbamarad, amikor híre megy, hogy félig-meddig megvakultam. Végül annyira megszokom a napszemüveget, hogy a szünetben az udvaron is felveszem. A szemüvegtől ugyan nem tűnnek el a színek, de tompítja a fényüket. Az udvaron a csendes sarokban üldögélek, amelyet azoknak a gyerekeknek tartanak fenn, akik nem érzik jól magukat, akik eltörték a karjukat vagy a lábukat, illetve akik sajátos nevelési igényűek. Az én sajátos igényem az, hogy távol legyek a többiektől. Mindenki mástól.

– Vége a szünetnek, Alice, tedd a napszemüvegedet a táskádba! – utasít Ms. Crowley, aki Corkból származik, és dallamos, éneklő hangon beszél. Ms. Crowley mindennap más mintájú ruhát vesz fel kardigánnal, és hatalmas, piros keretes szemüveget hord, színben hozzáillő rúzzsal. Általában rengeteg élénk szín van rajta, talán azért, hogy feldobja az őt körülvevő tompaságot és unalmat.

– Nem lehet – jelentem ki.

Ma nagyon nem akarom levenni a napszemüveget az osztályban. Érzem, ahogy lüktet a halántékom a hasogató fejfájástól. Kíváncsi vagyok, hogy ha tükörbe néznék, látnám-e kiemelkedni és visszasüppedni.

– Miért nem?

– Túl nagy a fény itt, bent.

Néhány gyerek felvihog, ami egyáltalán nem segít. Ma kimondottan borús nap van, amikor minden, még az iskolaépület is szürkébe öltözik, de ettől csak ragyogóbbak az emberek színei, vagy legalábbis én élesebben látom őket.

Ms. Crowley a szemét forgatja.

– Na, vedd csak le szépen!

A szemüveg rajtam marad. Ms. Crowley valamit felvés a táblára, és amikor megfordul, és meglátja, hogy még mindig rajtam van a szemüveg, éktelen haragra gerjed. Egy minden előzmény nélküli, váratlan dühkitörés szikrákat vet a feje fölött. Amikor rám ordít, hogy vegyem le, de azonnal, a piros rúzsára emlékeztető fémes vörös szín kezd villogni körülötte. Erről az a légyölő masina jut eszembe a közeli kebabosnál, amelyik, ha beleszáll egy légy, azonnal bekebelezi és elpusztítja.

Nem kell hallanom vagy látnom Lilyt ahhoz, hogy megérezzem a közeledtét. Lily meg tudja változtatni a levegőt – de nem olyan pozitív módon, ahogy Hugh. Amikor megcsörren a kulcs a zárban, Ollie izgatottan ugrik fel a kanapéról. Ollie azóta nyugtalan, hogy hazajöttünk, és nem találtuk itthon Lilyt. Nem vagyunk ahhoz szokva, hogy nincs itt, de Ollie-val ellentétben én örültem. Fogalmam sincs, miért vágyódik az öcsém folyton arra, hogy vele vagy legalábbis a közelében legyen.

– Anya! – kiáltja, és az ajtóhoz siet.

Kész csoda, hogy Ollie nem kenődik a falra, amikor Lily teljes erőből belöki az ajtót. Aztán olyan lendülettel csapja be, hogy az egész ház beleremeg. Ollie elhátrál előle, és visszasiet a kanapéhoz. Én igyekszem meghúzni magam, amennyire csak lehet. Talán ha elég kicsire sikerül összehúznom magam, Lily nem is lesz mérges rám.

– Hugh miatt egyszer sem hívattak be az iskolába – köpködi dühösen a szavakat. – Egyetlenegyszer sem. Te pedig még csak tizenegy éves vagy, és máris úgy viselkedsz, mint egy elkényeztetett kis taknyos. Nincs nekem időm az ilyesmire! – ordítja, én pedig gyorsan visszanyelem azt, amit erre válaszolni akartam. Lilynek mindenre van ideje. Soha nem csinál semmit. Ritkán látni őt úgy, hogy ne lenne a kanapé a hátához ragadva. Nem először hívatták be az iskolába miattam. Miután kétszer is felfüggesztettek, már nem hagyhatta figyelmen kívül az iskola értesítéseit, kénytelen volt eljátszani a felelősségteljes szülő szerepét.

Miközben velem ordibál, fémes vörös szín villódzik felette. Hamm. A masina elkapott egy legyet. Talán Ms. Crowley-tól vette át ezt a villódzó fényt, és egészen hazáig hozta magával. Ámulva nézem a különös színt, és alig figyelek arra, amit mond.

Három éve kezdtem színeket látni, és mostanra nagyjából megfejtettem, hogyan működnek. Már tudom, hogy a színek az emberek hangulatát tükrözik, de bizonyos kérdésekre még nem találtam meg a választ. Például miért vesz körül egy bizonyos szín valakit, amikor az illető nem úgy viselkedik, ahogyan általában ezzel a színnel viselkednek az emberek? Kell, hogy legyen egyfajta algoritmus, de még nem jöttem rá, mi az. Ott van például Ms. Harris, a portás, aki mindenkire mosolyog, mindig derűs és vidám, sokat nevet, és imád viccelődni, de a hasánál, a melle alatt gyanakvó, bizalmatlan mustársárga színt látni. Egyáltalán nem olyan, mint amilyennek látszik. Ilyesmiken töröm a fejem, miközben Lily üvöltözik velem. A bejárati ajtó még mindig tárva-nyitva, úgyhogy mindenki hallja. Az egész utca hallja, milyen szófogadatlan és ostoba gyerek vagyok. Hogy az összes vizsgámon meg fogok bukni, és nem lesz belőlem semmi.

Nem úgy reagálok, ahogy Lily elvárná. Nem fakadok sírva, nem mentegetőzöm, nem tiltakozom. Azt akarja, hogy valahogyan reagáljak a kiborulására, hogy épp olyan zaklatott és csalódott legyek, mint ő. A vörös szín egyre sötétebb, és egyre csak terjed körülötte – akár egy lőtt seb, amelyből a vér kibugyog, és átitatja a fehér pólót. Nem tudom, hogyan vethetnék ennek véget így, hogy Lily ilyen irányíthatatlan és kiszámíthatatlan. A színei nem is emlékeztetnek Hugh árnyalataira. Lily színei állandóan változnak, egyik pillanatról a másikra csapnak át hideg kékből tűzforró, dühös vörösbe. A formájuk is különböző. Hugh-t a színek nyugodt, mozdulatlan ködfátyolként ölelik körbe, míg körülötte vadul örvénylenek. A vörös örvény most Ollie felé veszi az irányt, aki úgy mered a tévére, mintha Lily itt sem lenne, és nem épp a szemünk láttára robbanna fel. Még soha nem láttam a színeket így mozogni. Mint egy élőlény, amely azt kutatja, kire akaszkodhat rá.

– Ollie, menj arrébb! – figyelmeztetem az ordibálás közepette.

A vörös mindent eláraszt. Úgy szikrázik, akár egy hatalmas tábortűz. Nem akarom látni, ezért gyorsan behunyom a szemem. Lily még hangosabban rám kiabál, szinte érzem a belőle áradó forróságot. Kinyitom a szemem, de a vörös forrón izzik, és a lángok egyre nagyobbak, ezért inkább visszacsukom, és eltakarom a kezemmel.

A következő pillanatban csattanást hallok. Kinyitom a szemem, és látom, hogy Lily egy nyitott tojásosdobozon áll, amit most vásárolt. Dühödt arccal zúzza sorra a tojásokat, az egész lényét eltorzítja a harag. Miért nem voltam hajlandó egyszerűen levenni a napszemüveget az osztályteremben, amikor a tanár megkért rá? Mindenkinek szokott fájni a feje, nem nagy ügy, ne akarjam felhívni magamra a figyelmet. Ezzel fogja magát, és kiviharzik.

A vörös köd követi őt, akár egy hosszú uszály, de egy része a nappaliban marad, és a magasban kavarog, mint az állott cigarettafüst, majd mohón Ollie felé indul. A torkomban dobog a szívem, ahogy figyelem. Ez az élő, lélegző lény azt keresi, kin élősködhet. Egy pillanat alatt az öcsémre tapad.

Ollie felpattan, és hirtelen elönti a méreg. Nyolcévesen olyannyira hatalmába keríti az iszonyatos düh, hogy a teste megfeszül és megmerevedik, akár egy vasalódeszka.

– Gyűlöllek! – ordítja felém. A harag beszorul a mellkasába, és a torkán akad. Mintha nem is az ő hangja lenne, hanem egy démoné, amely megszállta őt. – Mindent tönkreteszel!

Hozzám vágja a távirányítót, ami váratlanul ér, ezért későn hajolok félre. A távirányító eltalál, épp a szemem alatt. Nem kell sok idő, és csúnya monokli éktelenkedik az arcomon.

– Anya tette? – faggat Hugh később, amikor hazaér.

– Baleset volt – rázom a fejem.

Azt gondoltam, hogy ha falazok Ollie-nak, akkor majd jobban megbízik bennem, de a talán túlságosan is könnyedén jött válaszommal épp az ellenkezőjét érem el; tálcán kínálom neki a várva várt bizonyítékot, hogy a nővére hazug.

Amikor felébredek, a szememet csak félig tudom kinyitni. Olyan, akár egy barack, amelyet túl sokáig hagytam az iskolatáskám alján. Ms. Crowley árgus szemmel figyel, de miután azzal állok elő, hogy migrénem van, megengedi, hogy aznap az iskolában is viseljem a napszemüvegemet.

– Mobilpalacsintázót fogok nyitni – újságolja Lily. Az arca kipirult, majd kicsattan az egészségtől, a homloka pedig gyöngyözik, miután felvert egy halom tojást.

Nem tudom, ki ez a nő, aki az anyámnak adja ki magát, de tetszik. Tele van energiával, életerővel, üzleti tervekkel és reménnyel.

– Mindenféle fesztiválokra megyek majd palacsintát sütni. Készítek hozzá töltelékeket is – teszi hozzá. – Sokfélét. Ha nagyobb a választék, több a haszon. – A mellkasa és a hónalja fénylik az izzadságtól. Immár a harmadik tál tésztát kavarja. Süt egy palacsintát nekem is, aztán négyrét hajtja. Olyan vékony, hogy szinte átlátni rajta. És isteni finom.

– Mindegy, mivel töltjük meg, a lehetőségek száma végtelen – mondja, és izzadt arcából odébb fúj egy hajtincset. – Sós vagy édes is lehet. Vagy egyszerűen csak porcukor. Banán, karamell, eper, Nutella… De ha sósat szeretnénk, lehet sonkás-sajtos, mexikói… Gyere, ezt kóstold meg!

Még egyet letesz elém, majd sorra süti a többit. Nagyon ízlik, de a negyediknél már úgy érzem, egyetlen falat sem csúszik le a torkomon. Közben Lily egyre csak süti a palacsintákat, egyiket rakja a tányéromra a másik után, én pedig alig győzöm továbbadni őket Ollie-nak. Töri a tojásokat, tejet mér, lisztet szitál, és sót csippent. Most már négy serpenyőben süt, és közben azon töri a fejét, hány vásárlót tud egyszerre kiszolgálni, és hányat egyetlen nap és egyetlen este alatt.

Képtelen vagyok többet enni. Amikor Lily megfordul, hogy még egyet tegyen a tányéromon maradt palacsintára, előre készülök, hogy rám ripakodik majd, de nem történik semmi: az új palacsintát szó nélkül az előzőre csúsztatja. Ez így megy, míg végül már nyolc palacsinta hever a tányéromon. Hamar belátom, hogy nem számít, mit mondok, részt veszek-e a beszélgetésben, sőt az sem fontos, ott vagyok-e egyáltalán. Lily beszél, de nem velünk beszélget, inkább monologizál. Valami lejátszódik a fejében, valami nagyszerű, fontos, ami akár az életét is megváltoztathatja. Kissé alábbhagy az izgalmam. Lily mániás a gondolataiban és a mozdulataiban is, és ilyenkor nem igazán lehet őt elérni.

A színei elbűvölőek: a sötétlilás és indigókék árnyalatok hűen követik a mozdulatait. Az állagukat szüntelenül változtatva örvénylenek, mintha a tojással, a liszttel és a tejjel együtt a színfelhők is a tálban kavarognának.

Lily a fesztiválokat sorolja, ahová elmehetne, a különféle foodtruck-típusokról beszél, aztán arról, milyen konyhai felszerelésre lenne szüksége, honnan szerezhetne egyet, kit ismer. Számolgatja a teherautó költségét, a hozzávalók árát, a tojások számát, a liszt és a cukor súlyát. Aztán mindezt összeadja, és megbecsüli, mennyi lehet a nyereség. Egyre csak mondja, mondja, szinte levegőt sem vesz. Még több tojást megtör, még több tésztát kever, még több serpenyőt olajoz. A homlokáról és a mellkasáról kövér izzadságcseppek gördülnek le.

Már nem nyalom ki a keverőtálakat, már nem kóstolok palacsintát. Péntek éjfél van. Hugh dolgozik. Ollie nem bír magával, felpörgött a sok cukortól. Lily újabb palacsintaadagot készít, kinyit egy újabb doboz tojást. Ollie és én kioldalgunk a konyhából. Ollie-nak fáj a hasa, ezért ledől a kanapéra, és nyomban el is nyomja az álom. Ott ülök mellette, mialatt Lily dolgozik, magában beszélve, listákat kántálva. Aztán épp olyan hirtelen, ahogy elkezdődött, vége szakad a tomboló őrületnek. Hajnali háromkor csapot-papot otthagy a konyhában, és elvonul aludni.

Feltételezem, hogy sokáig alszik majd, de tévedek.

Szombat reggel Ollie-t és engem kizavar a hátsó kertbe, és bezárja mögöttünk az ajtót. Ha úgy viselkedünk, mint az állatok, ne csodálkozzunk, ha úgy is bánnak velünk, okoskodik. Nem is bánnám, hogy kiküldött a kertbe, ha előtte elmehettem volna vécére. Leülök a betonlépcsőre, a hátamat az ajtónak vetem, és a lábamat összezárva megpróbálom visszatartani a pisit.

Ollie egy focilabdát rugdos a hátsó falnak.

– Játszhatok? – kérdem, mert valamivel el kell terelnem a figyelmemet, ha nem akarok bepisilni.

– Nem. Ez az egész a te hibád.

Ollie azért gondolja így, mert Lily ezt mondta. Mindent elhisz, amit mond.

Miféle tizenegy éves az, akinek fogalma sincs, hogyan tegye hasznossá magát, szapult Lily dühöngve. Kikészült, mert nem takarítottam ki a konyhát utána. A mosogatóban egymás hegyén-hátán álltak a keverőtálak, a habverőkre rászáradt a tészta, mindent beborított a sok tojáshéj meg liszt, tészta került a padlóra és a falakra is, mintha a konyhában borzalmas palacsintatészta-gyilkosság történt volna.

Igazából gondoltam rá, hogy délelőtt összepakolok a konyhában. Lily soha nem kel korán, különösen szombatonként, és különösen egy ilyen éjszaka után, mint a tegnapi. Nem hittem volna, hogy korán felbukkan, de egyszer csak megjelent, és megállapította, hogy nem csináltam semmit. Most éppen a konyhában dúl-fúl, zsörtölődik valakivel, aki csak a fejében létezik, és a vörös felhő úgy örvénylik körülötte, mintha centrifuga pörgetné. A házimunka mindig kikészíti. A vasalás, bár nagyon ritkán fog hozzá, kifejezetten idegesíti, ilyenkor a vörös szín forró gőzként száll fel belőle.

A serpenyőket most egyenesen a szemetesbe hajítja, és velük együtt a részletesen kidolgozott üzleti tervet is, amelyet az éjjel eszelt ki.

Ollie magával hozza a kertbe Lily forró, haragos vörösét, ezért elhúzódom tőle, és várom, hogy lehiggadjon. Reménykedem, hogy a szél idővel odébbfújja róla a színeket. Ollie egyre inkább magáévá teszi Lily gyűlöletét, félelmeit és haragját. Lily bánata is átragad Ollie-ra, aki mohón szívja magába az egészet, az utolsó, apró morzsáig. Lily mai nagy vesztesége egyben az ő vesztesége is. Tegnap éjjel anyánk egy álmot kínált neki, egy titkos függönyt félrelibbentve röpke betekintést engedett neki egy új életbe, egy új világba, ahol mellette lehet egy foodtruckban mindenféle zenei fesztiválon vagy épp a tengerparton, ahol együtt szórnák a csokoládéreszeléket, együtt aprítanák az epret, együtt fújnák a tejszínhabot, és együtt olvasztanák a sajtot a forró palacsintákra, amelyeket jó pénzért árulnának. Ollie imád boltost játszani, a foodtruckban is elemében lenne. A cukortól felpörgött állapotában, miközben pattogólabdaként ugrált, nyolcéves fejében lejátszotta a jövőt, mielőtt kidőlt volna a kanapén. Valószínűleg a közös terveikről álmodott, reggel pedig izgatottan ugrott ki az ágyból, mert alig várta, hogy elkezdődjön az új élete. Az álmait azonban elvették tőle, és teketória nélkül a szemetesbe hajították, csak mert az a nő, aki tegnap este itt volt velünk, valamikor az éjszaka folyamán észrevétlenül kiosont a házból, mialatt ő aludt. Hagyom, hadd dühöngje ki magát.

Hugh-val és Ollie-val kisétálunk a parkba. Ollie imádja a játszóteret, órákig tudna ülni azokon a forgó nyavalyákon. Ilyenkor lehajtja a fejét, és nézi, ahogy ezer kilométer per órás sebességgel száguld alatta a föld. Én már attól is szédülök, ha őt nézem. Nagyon boldog vagyok, hogy itt van velem Hugh. Örülök, hogy vele lóghatok, és örülök, hogy mindenféle rózsaszínes árnyalat veszi körül. Egyetlen szót sem ejtünk a tegnap esti palacsintás tervekről vagy arról, hogy Ollie-val reggel ki voltunk zárva a házból. Semmi értelme nem volna. Ritkán beszélünk arról, mi történik otthon, mert a beszéd nem old meg semmit. Ilyenkor egyszerűen örülünk, hogy távol lehetünk a gondoktól. Ollie körbe-körbe forog lehajtott fejjel, fél lábbal hajtja magát. Egyszer csak valaki odakiált.

– Hé! – A hangra felpillantok.

Csinos, mosolygós lány sétál oda Hugh-hoz.

– Szia! – köszönti őt Hugh. Még sohasem hallottam ilyennek a hangját. – Alice, ő itt Poh, Poh, ő a húgom, Alice.

A lány Hugh mellett áll, a válla beleér a rózsaszín zónába, mintha közösen viselnének egy lányos, bolyhos pulóvert.

– Sokat hallottam rólad – mondja. – Arról, micsoda harcos vagy az iskolában. Milyen szépen fogalmaz. Szinte bóknak hangzik.

– Ha nem vigyáz, hamarosan kirúgják – világosítja fel Hugh. – Még egy dobása van, aztán repül.

A szememet forgatom, és inkább Ollie felé fordulok, de a szemem sarkából továbbra is Hugh-t és Poh-t figyelem. Úgy látom, nem véletlenül futottak össze, hanem megbeszélték a találkát. Fogják egymás kezét, és csókolózni kezdenek. A lány szégyenlősködik előttem, Hugh azonban megnyugtatja, hogy nincs mitől tartania, úgysem nézek oda. Ezzel valójában nekem üzen, hogy tudjam mihez tartani magam. A következő pillanatban olyan színre leszek figyelmes Hugh-n, amit valószínűleg soha nem felejtek el. Az ágyékánál kavargó mélyvörös örvénytől egészen zavarba jövök. A vörös szín egy idő után forrón lüktetni kezd.

Muszáj elkapnom a tekintetemet. Mások színeit látni néha olyan, mintha meztelenek lennének.

Nézem, ahogy Mr. és Mrs. Mooney a parkolóban beszélgetnek. Mr. Mooney történelmet tanít, a felesége angolt. Minden reggel együtt érkeznek az iskolába. Mrs. Mooney körül minden rózsaszín, ő igazán jó ember. Beszéd közben rózsaszín áramlik a mellkasából a férje felé, és a helyét újabb rózsaszín felhővel pótolja. A rózsaszín folyam azonban megáll Mr. Mooney előtt, mintha a férfit különleges erőtér venné körül, amelyen semmi nem hatolhat át. Mivel a színes folyam nem tud merre menni, kettőjük között lebeg. Mrs. Mooney gyorsan arcon csókolja a férjét, majd sarkon fordul, és otthagyja. A feltartóztatott rózsaszín folyam a nő után ered.

Nyáron Ian bácsikámmal, Barbara nénikémmel és az unokatestvéreinkkel néhány napra Wexfordba utazunk. A kellemesen langyos parton ülök, a homokba fúrom a lábujjaimat, a hullámok moraját hallgatom, és nézem a majdnem meztelenre vetkőzött, boldog embereket, akik sokkal világosabban és fényesebben ragyognak, miután megszabadultak a ruháiktól és a vállukra nehezedő súlyos problémáktól.

Fényt lélegeznek be, sötétséget lélegeznek ki.

Lily a konyhában van Ollie-val. Hallom, ahogy nevetnek. A nevetésük az, ami becsalogat a házba, ez a különös, idegen hang. Az őszinte boldogság hangja. Az ajtóból lesem őket. Nem akarom, hogy Lily meglásson, nehogy megtörjön a varázs. Épp sütnek, de nem olyan mániákusan, ahogy a palacsintasütés folyt. Ez egy határozottan nyugodt pillanat.

– Csak ütögesd a tál peremének, és óvatosan nyisd szét – mondja higgadtan Lily.

Ollie feltöri a tojást, azután belemártja az ujját, majd a tojást belekeveri a tésztába, és lopva lenyalja az ujját.

– Hé, te tésztatolvaj! – Lily is belenyúl a tálba, és összekeni Ollie orrát.

Ollie boldogan felkacag.

Mindketten rózsaszínűek.

Amint Lily körül megjelennek a színek, Ollie azonnal felszippantja őket. A teste, akár egy porszívó, mindent elszív tőle, és mint egy puha takaróba, úgy burkolózik a színekbe.