Szerkesztette Gurubi Ágnes

© Kajdi Csaba, 2025

© Helikon Kiadó, Budapest, 2025

Borítófotók © Stylist: Gronic Dmitrii /
Fotós: Oleg Borisuk / Smink: Szabó Izabella

Minden jog fenntartva

Előszó

Az elején szeretném leszögezni, hogy nem vagyok influenszer, sem celeb, nem vagyok idegenvezető, sem gasztroblogger, sőt stand-upos és humorista sem, író meg aztán végképp nem. Modellügynök vagyok, aki kommunikáció–PR szakon diplomázott, talán ennek köszönhető, hogy a fentiek közül mindegyik illik rám. Azok, akik követnek az Instagramon, hallgatnak a rádióban, vagy megnéznek egy Cyla Turnét, pontosan tudják, hogy a Cyla Tours, a Cyla Gastro, a stand-up, a humor – mind én vagyok. Jó, és talán még celeb is vagyok, amikor púposkodnom kell valami proccos rendezvényen.

Végül Cyla lettem.

Cyla, aki ezzel a könyvvel szeretne átadni nektek valamit abból, ahogyan a világot látja, ahogyan gondolkodik, amit az életben tapasztalt.

Elmesélek egy rövid történetet, mert sztorizni aztán orrvérzésig tudok. Amikor az alsó tagozatot befejeztem, a tanító nénitől megkaptam Fekete István Bogáncs című művét. Ez állt benne:

„Sok szeretettel Kajdi Csabának, a lányok kedvencének.”

Nem tulajdonítottam nagy jelentőséget ennek a mondatnak, mert akkor még fogalmam sem volt, hogy mennyire fontos szerepet kapnak majd a nők az életemben. Mintha Marika néni ezt előre látta volna. Azt viszont nem tudhatta, hogy nemcsak adni fogok a nőknek, hanem kapok is tőlük. Rengeteget.

Mindig is az erős, független nőket szerettem. Igaz, nem is nagyon láttam magam körül mást. Anyukám, nagymamám, dédnagymamám mind erős asszonyok voltak, és ebből kifolyólag a barátaim is hasonlóan erős nők.

De a nőknek köszönhetem a karrieremet is, mert csak erős és talpraesett lányokból lesznek topmodellek. Hálás vagyok azoknak a modelleknek, akiket menedzselhettem, és hozzájárultam a sikerükhöz. És most itt vannak a közösségi médiában az imádott Követő Rajongók, akiknek többsége szintén nő.

Ó, ti csodálatos nők!

Szeretném megköszönni nektek, hogy ez a könyv elkészült, és remélem, hogy hozzátesz az életetekhez, éppúgy, ahogy az én életem is gazdagodott nektek köszönhetően. Ezek a történetek nem novellák, ez a könyv nem egy regény. Senki ne várjon irodalmi magaslatokat. A Cyla-terápia engem leginkább egy füveskönyvre emlékeztet, amiben a történetek néhol mélyre mennek, néhol meg viccesek, hol hosszabban mesélek, hol rövidebben, de találhatsz bennük egy-egy mondatot, pillanatot, esetleg tanulságot is, amit beilleszthetsz a saját életedbe. Ez a könyv talán rólad is szól.

Könnyen lehet, hogy az én történetem lesz a te terápiád.

Ha már jártál terápián, akkor tudod, hogy nem a pszichológus az, aki kimondja a megoldást. A pszichológusnak az a feladata, hogy elvezessen a közelébe, de a problémádat megoldani csak te magad tudod. Már ha egyáltalán léteznek problémák. Az én filozófiám szerint feladatok vannak, nem problémák. Van, akinek sok feladat jut, van, akinek kevesebb, de feladata mindenkinek van.

Ahogy már az elején említettem, nem vagyok író, ezért ez a könyv nem jöhetett volna létre Gurubi Ágnes barátnőm nélkül, aki végig fogta a kezemet, és segített abban, hogy egy jó könyv szülessen meg. Legyen sok örömöd benne, remélem, sikerül olyasmit adnom, ami maradandó lesz számodra.

Taka

Cyla

1.
CSALÁDTERÁPIA

Mint egy brazil szappanoperában

Minden családnak megvannak a maga anekdotái. Az én családom történetének főszereplői olyan nők, akik a jég hátán is megélnek, akik bármilyen nehéz élethelyzetben feltalálják magukat, van stílusuk és humoruk, gyönyörűek, intelligensek. És kemények. Nők, akiket a 20. század történelmi viharai jól megráncigáltak.

Minden nyarat Dél-Franciaországban, Nizzában töltöttünk a dédnagymamámnál, Mamikánál. Ebből az időszakból vannak a legerősebb emlékeim: ahogy együtt utazunk autóval, ahogy a tengerparton vagyunk, ahogy a bátyámmal a pályaudvaron a síneken rohangálunk, mert lekéstük a vonatot Genfbe…

Van egy korábbi emlékem is. Kétéves lehetek, a szobában négykézláb előre-hátra dölöngélek, anyaaa, gyere, anyaaa, gyere, de anyám nincs sehol, hiába szólongatom. Előre-hátra, előre-hátra, magamat ringatom, megnyugszom és lassan elalszom. Nagyon anyás voltam. Majomszeretetre vágytam, de anyám nem az a típus volt, aki mindentől megóv vagy állandóan felkap, ölbe vesz. Egyetemre járt, sokat utazott, apu meg nagymama volt velem, de én anyámat akartam. Anyám nem volt érzelgős. Idősebb korára ez megváltozott, és most a kettőnk közötti viszony is bensőségesebb lett.

Mamika és a Bálint család

Nekem a mai napig fontos az érintés.

Nálunk a nők nem a hagyományos szerepeket töltötték be, azt mondanám inkább, hogy emancipáltak voltak: a dédanyám, a nagyanyám és végső soron anyám is. Szándékosan nem a „feminista” jelzőt használom. Merthogy a 20. század elején a feminizmusnak más céljai voltak, mint manapság. Akkoriban a nők az alapjogaikért harcoltak – arra vágytak, hogy ha fotográfiával akarnak foglalkozni, akkor azt megtehessék, ha egyetemen akarnak tanulni, és az a vágyuk, hogy aztán orvosként, mérnökként vagy tanárként dolgozzanak, akkor legyen rá módjuk. Az emancipált nő azt akarta, hogy számítson a véleménye, legyen szavazati joga, beleszólhasson a politikába, és ne kelljen otthon ücsörögnie és zsebkendőt hímeznie. Abban az időben nem az volt a fontos egy feministának, hogy a férfi udvariasan kinyitja-e előtte az ajtót, alátolja-e a széket az étteremben vagy sem. Vegyük például a dédanyámat, aki ízig-vérig üzletasszony volt. Kemény, erőszakos, önérvényesítő nő, de egy pillanatig sem mondanám rá, hogy feminista. Ami most zajlik a világban, számomra túlzás, mintha a feministák átestek volna a ló túloldalára.

A 20. század európai történelme nyomot hagyott minden család történetében. Nálunk sem volt ez másképp. Titkok és árulások, háború és zsidóüldözés, névváltoztatások és leányanyák… mint egy brazil szappanoperában.

Gyerekkoromtól fogva mást sem akartam, csak megtudni, honnan származom. Az én családtörténetem dédanyámmal, Mamikával indul.

Mamika Párizsig meg sem áll

Mamika tehetős zsidó művészcsaládból származik, a Windt dinasztia leszármazottja, dohányültetvényeik voltak a századelőn. Dédanyám úgy nőtt fel, hogy ötéves koráig német nevelőnője volt, tizenkét éves koráig francia, tizenhat éves koráig pedig angol. Ennek köszönhetően folyékonyan beszélt mindhárom nyelven.

Még nincs tizenöt, amikor megismerkedik Kellermann Dezsővel, és első látásra beleszeret. A fiatalember családja közismert – az ő nevükhöz köthető az elektromosság bevezetése Kecskeméten, ezért is becézték őket úgy, hogy „a ménkű zsidók” –, ellenben semmi vagyonuk nincsen.

Mamika családja nem támogatja a frigyet, Dezső bánatában a párizsi Sorbonne-ra megy tanulni. Mamika nagyon korán elveszti a szüleit, a család nem maradhat férfi nélkül, ezért hozzámegy Bálint Rezső festőművészhez (eredetileg Berger Rudolf a neve, ennek később még lesz jelentősége), és születik három lányuk. Nagymamám 1928-ban Bálint Judit néven látta meg a napvilágot Budapesten.

Mamika édesapja

Mamika 1929-ben felül a vonatra, és egészen Párizsig meg sem áll. Itthon hagyja a férjét, aki minden pénzüket elkártyázta, és új életet kezd. Mamika és a lányai addigra már gyakorlatilag nyomorogtak, annyira nincs pénze, hogy csak két vonatjegyet tud venni, nagyanyámat, aki nincs még kétéves, és Suzanne-t Magyarországon hagyja intézetben az apácáknál. Egyedül Ancsát, a legidősebb kamasz lányt viszi magával. Suzanne-t később az apja Mamika után küldi, mondván, ne legyen olyan könnyű az új életkezdés Párizsban, nagyanyámmal viszont egyáltalán nem törődik, nem érdekli, hol van, mi lett vele, az apácákról sem tud, nem foglalkozik vele, ahogyan a Berger család többi tagja sem.

Nagyanyám nyolcévesen elkerül egy keresztény családhoz, és rendes katolikus nevelésben részesül. Tizenkét évesen polgári iskolába íratják be, ahol az anyakönyvi irataiból kiderül, hogy az apja neve eredetileg nem Bálint Rezső, hanem Berger Rudolf, és zsidó származású. A hatályban lévő zsidótörvények értelmében nagyanyám is zsidónak minősül, hiába nem hívő, nem gyakorolja a vallást, és a római katolikus közösséghez tartozónak érzi magát, mégsem járhat polgári iskolába. Amikor fény derül az igazságra, a keresztény családnál nincs tovább maradása. Nagyanyám ott áll egymagában, egyik napról a másikra omlik össze az élete. Mindenről, amiben hitt, amiről azt hitte, valóság, kiderül, hogy hazugság.

Mire számíthat az a nő, akinek így indul az élete?

Nem voltak szentek

A családunkban nagy jelentősége van a titkoknak.

Azt hiszem, a legnagyobb tragédia, ami egy családban megtörténhet, a folytonos hazugság. Ha egy családban mindenki hazudik, mindenkinek folyamatosan meg kell játszania magát, akkor nincs viszonyítási pont, akkor az identitás valami homályos, érthetetlen, kapaszkodók nélküli dolog. Akkor csak sodródni lehet. Ha nagyanyámra gondolok, nagyon erős érzelmi tartalmú szavak jutnak eszembe: hiány, küzdelem, nehézség, túlélés.

Nem elég, hogy nagyanyám intézetben nő fel, szülők nélkül, nem elég a névváltozás, a zsidó származás, mindennek tetejébe még azt is homály fedi, hogy valóban Berger Rudolf-e az apja. Nagyanyám nem hasonlított senkire, az apai vonalon a Berger család megtagadta őt, Kellermann Dezső viszont nagyon ragaszkodott hozzá. Lehet, hogy mégiscsak ő volt a vér szerinti apja?

A származás persze nem csak a mi családunkban bonyolult ügy. Kellermann Dezsőnek például van egy Michel nevű fia, akinél szintén felmerül, hogy nem ő a vér szerinti apa. Vicces sztori! Michel édesanyja házasságon kívül teherbe esik, feltehetően Czóbel Bélától, a híres festőtől, aki ekkoriban már nős férfi. Ekkor Czóbel javasolja, hogy Kellermann vegyen el egy francia nőt, és így hamarabb megkapja az állampolgárságot. Így lesz Michel édesanyja Madame Kellermann… Tudtok követni?… Erre többek között az is bizonyíték, hogy Czóbelnek több festménye is van Mon Michelről, a kisfiú Michelről. Ez, ugye, aligha lehet véletlen. Miért festegetett volna Czóbel egy idegen kisfiút, ráadásul mint két tojás, úgy hasonlítottak egymásra, nagyjából úgy, mint nagyanyám Kellermann Dezsőre. Ezzel csak azt akarom mondani, hogy a felmenőink élete jóval kuszább, zavarosabb, mint azt hinnénk. Úgy is mondhatnám, hogy emberibb. Nem voltak szentek, sőt keresztbe-kasul keféltek.

Modigliani, Renoir, Paul Signac

Sokat gondolkodtam, dédanyám vajon miért mondott le nagyanyámról. Miért hagyta Budapesten? Többféle választ is mondhatnék, de idővel rájöttem, nem fontos, nem ez a fontos. Dédanyámra tekinthetek úgy mint kemény, szívtelen üzletasszonyra, de úgy is mint szerelmes hősnőre: Kellermann (Windt) Júliát a családban mindenki istenítette, fantasztikus humorú, elképesztően jól kommunikáló, okos társasági ember volt. Abban az időben minden nő zsabós, fodros flancokban járt, ő nem, ő egyenes szabású nadrágban, hozzá egyszerű blúz és stílusos zakó. Kivételes nő volt, imádtam. Egy olyan nő, akinek egész életében csak a szerelme, Dezső számított. Miatta, érte még a lányáról is képes volt lemondani.

Azt hiszem, vannak nők, akiknek az anyaszerep nem erősségük. Dédanyám is közéjük tartozott. Nem ítélkezem felette, a múlton nem lehet változtatni, de tény, hogy Mamika anyaként leszerepelt. Később próbálja kárpótolni a gyerekeit, nagyanyámat, Suzanne-t és Ancsát is, mindegyiknek lakást vesz, helyre akarja hozni a helyrehozhatatlant… Csak hát az anyai szeretetet nem pénzben mérik. De valahogy neki nem ment másképp, anyagilag akarta a lányainak megadni, amit érzelmileg kellett volna.

Mamika igazi túlélő volt. Nem csak a második világháborút értem ezen, hisz még sehol nincsenek a német megszállók, amikor dédanyám Párizsba érkezik, és fantasztikus ügyesen betársul egy galéria vezetésébe. Ebben a sógora, Berger Béla (Franciaországban Adalbert) volt segítségére, aki Párizsban egy gazdag zsidó családnál, Rosenbergéknél volt eleinte sofőr. Rosenbergéknek hatalmas gyűjteménye volt, és miután galériát nyitottak, Béla pár év alatt kitanulta mellettük a szakmát, kiismerte ezt a világot, majd saját galériát nyitott, ebbe társult be dédanyám, és amikor Béla ’37-ben szívrohamban meghal, Mamika átveszi a galéria vezetését, de 1940-ben a nácik rekvirálják az üzletet. Olyan nagy értékű festményekre kell gondolni, mint Modigliani, Renoir vagy Paul Signac művei! Emiatt egyébként a háború után Mamika a német államtól kárpótlást is kap.

Új élet Nizzában

Amikor dédanyám a háborúról mesélt, mindig szóba hozta, hogy a túléléshez szerencse kellett. Elmondta, hogy amikor már nagyon égett a talaj a lábuk alatt, elhatározták Dezsővel, hogy megszöknek Párizsból. Mamikának furcsa előérzete támad: bár az esti vonatra van jegyük, Mamika azt mondja, Dezső, ne várjunk estig, menjünk a reggeli vonattal. És felszállnak a reggeli vonatra, elmennek Besançonba, a szabad francia zónába, és onnan tovább Nizzába. Később derült ki, hogy az esti vonatot a Gestapo lefoglalta, és mindenkit Auschwitzba deportáltak. Mamika a nácik elől megment egy pici Leonardo da Vinci-képet, amit sok pénzért eladnak, és így kezdenek 1942-ben új életet Nizzában.

Az új élet úgy indul, hogy Mamika olyan helyet keres, ami távol van a német és olasz megszállóktól. Ez a hely Cimiez lesz, Nizza egyik legelegánsabb környéke Viktória királynő palotája mellett. Járkál a környéken, majd az egyik házban megkérdezi a házmestert, tud-e üres lakást, mire az némi pénz fejében azt mondja, igen, Madame, menjen fel a negyedik emeletre, a bal oldali lakás üres. Mamika felmegy, meglátja a kétszáz négyzetméteres nagypolgári lakást, felhurcol egy matracot, azonkívül jóformán csak egy fogkefe van nála, és azt mondja, mostantól itt fogunk lakni.

A nizzai lakást később nagymamám örökli majd, a párizsit pedig Michel, aki rengeteget segít a családunknak, például ő fizeti nyaranta a nyelviskolát nekem, amikor Párizsban vagyok, odaadja a lakást, hogy legyen hol laknom, ha lerobban a kocsink, ő küld pénzt anyáméknak. Annak ellenére, hogy a Kellermann család nem bírta Mamikát, mert az ő verziójuk az volt, hogy a Juliska elszerette a Dezsőt, Michel mindig odafigyelt ránk.

Középen nagymama, jobbra Suzanne, balra Flóra

Ki az a Rákosi?

A háború után, 1947-ben Mamika visszatér Magyarországra, hogy megkeresse nagyanyámat…

Legalábbis ez a hivatalos verzió. A nem hivatalos, hogy Suzanne-t visszahozza Budapestre, és itt hagyja, mert élete szerelme, Dezső nagyon nehezen viseli Mamika gyerekeit.

Suzanne húszéves koráig apácáknál nevelkedett, gyönyörűen hímzett, ártatlan, naiv fiatal lányként fogalma sem volt a társadalmi elvárásokról, státuszokról, eszébe nem jutott, hogy a viselkedésével bajt okozhat.

Suzanne-ról olyan anekdoták keringenek a családban, hogy a háború alatt esténként rendszeresen megszökött a Notre Dame de Sion Nővérektől, ahol a zsidó gyerekeket bújtatták, és az Hôtel Lutetiába járt bulikázni. Erről a párizsi szállodáról annyit kell tudni, hogy a teljes náci vezérkar oda kvártélyozta be magát.

Suzanne még olyat is csinált, hogy lejárt jeggyel utazott a metrón, nem tartott attól, hogy lebukik. Ahelyett, hogy meghúzta volna magát, még inkább felhívta magára a figyelmet, ezzel nemcsak a saját életét kockáztatta, hanem a többi zsidó gyerekét és azokét is, akik bújtatták őket.

Mamika azt mondta, hogy Suzanne-nak már a megjelenése is elegendő ok lett volna arra, hogy elvigyék, merthogy akkora volt az orra, mint a templomkilincs. Imádtam Mamika humorát, még a legtragikusabb helyzetben is tudott nevetni.

Suzanne viselkedése egyébként Budapesten is kirívó, nagyanyámmal együtt, aki akkor még csak tizenhét éves, elmennek együtt az Oktogonon található Mosolyalbum fotóműhelybe dolgozni, de Suzanne folyton felcseréli a képeket, nőknek férfi igazolványfotót ad ki, és fordítva, a villamoson francia akcentussal hangosan ordítozik, hogy ki az a Rákosi, ő bizony nem ismeri.

Mamika végül, ahogy eredetileg is tervezte, Budapesten hagyja Suzanne-t nagyanyám nyakán, ő pedig visszamegy Franciaországba édes Dezsőjéhez, de előtte még ad egy vonatjegyet nagyanyámnak, és arra kéri, menjen utána Nizzába. De Suzanne használja fel a vonatjegyet, és mint egy bumeráng visszatér Nizzába. Nagyanyám egyedül marad Budapesten.

Megtaláltam a lányomat

Hogy nagyanyám megbocsátott-e valaha az anyjának, amiért intézetbe adta és elhagyta? Egyszer megkérdeztem tőle: mondd, nem haragudtál Mamikára? Mit szóltál, amikor a háború után hazajött, és megkeresett? Azt válaszolta, dehogy haragudtam, úgy örültem, hogy valakit anyukának szólíthatok. Nagyanyám nemcsak megbocsátott, hanem szó szerint boldog volt már attól, hogy végre találkozhat az anyjával.

Az első találkozásuk filmbe illő.

Ebben nagy szerepe van Marschall Lászlónak, aki Mamika unokatestvére, és Párizsban találkoznak 1935 körül.

Marschall Lászlóról érdemes néhány dolgot tudni, például azt, hogy az 1930-as években tagja volt a Francia Kommunista Pártnak, később részt vett a spanyol polgárháborúban, ahol fogságba esett, és Franciaországba internálták. 1941-ben szabadult, majd a háború után hazajött, és a Szabad Népnél dolgozott, illetve a Honvédelmi Minisztérium katonapolitikai osztályára került, és rendőr ezredesként a belügyminisztérium nevelési osztályának lett vezetője.

Itt jön be a képbe nagyanyám. Mamika ugyanis még Párizsban megkéri Lacit, hogy segítsen megkeresni a lányát, Berger Juditot. Egy nap nagyanyámnak ellopják a táskáját, bejelenti a rendőrségen, kér új lakcímbejelentőt, felveszik az adatait, és mivel Laci elintézi, hogy minden rendőrőrsön ott legyen a keresett személyek között, nagyanyámat behívják a belügyminisztériumba. Előtte Laci felhívja Mamikát, azt mondja, azt hiszem, megtaláltam a lányodat.

Nagyanyám teljesen bepánikol, hogy miért kell neki megjelenni a minisztériumban. Belép az irodába, Laci meglátja, egyből tudja, hogy ő Mamika lánya, annyira hasonlítanak egymásra. Megkérdezi nagyanyámat, kit akarsz előbb látni, apádat vagy anyádat… Mamika a másik szobában vár, amikor nagyanyám kimondja: anyámat.

A történethez hozzátartozik a szomorú magyar valóság egy tragikus epizódja. Marschall Lászlót 1949-ben egy tisztogatási hullám idején letartóztatják, majd egy koncepciós perben kémkedés vádjával halálra ítélik, és kivégzik.

A patikusfiú

Nagyanyámmal rengeteget beszélgettem, a legtöbb családi történetet tőle tudom. Pokoli nehéz élete volt, mégsem panaszkodott soha egy szóval sem. De azt hiszem, nem tudta feldolgozni az intézetet, az eltitkolt származást. Az olyat nem lehet elfelejteni, amikor azzal csúfolnak, hogy „Berger, Berger, sós Berger, minden zsidó gazember”. Szerintem ezek meghatározták az identitását, és olyan nyomot hagytak rajta, ami még az én életemre is hatással van. Nagyanyám szinte egész életében sodródott. Hányatott sorsú, gyönyörű, dekoratív nő volt. Gyanítom, hogy megerőszakolhatták, mert világ életében gyűlölte a férfiakat.

A sok nehézség, az intézet, a keresztény családtól való elkerülés után végre történik vele valami jó is: Békéscsaba mellé, Sarkadra kerül egy hetvenéves nénihez, Lővi Sándorné Irénkéhez, aki úgy bánik vele, mintha a saját gyereke lenne.

Irénke csodálatos asszony, nagyon szereti nagyanyámat, és gondoskodik róla. Szén- és fakereskedése van, meg vegyesboltja. Miután elveszik a tüzelőanyagokkal való kereskedési jogot a zsidóktól, azt mondja nagyanyámnak, hogy több esélye van az életben maradásra, ha felmegy Budapestre. Így 1943-ban nagyanyám újra Budapesten találja magát.

A Szigetvár utcában lakik, mindenféle munkát elvállal. Dolgozik a Nádor utcában egy fodrászüzletben egy másik zsidó lánnyal, itt a tulajdonos nagyon rendes vele, de miután az újabb zsidótörvény kimondja, hogy üzletenként csak egy zsidót lehet foglalkoztatni, nagyanyám újból utcára kerül. Végül a Rózsadombon köt ki egy gazdag zsidó család szobalányaként. Ebben az időszakban megismerkedik egy patikusfiúval, aki rögtön megkéri a kezét, nagyanyám pedig, mivel annyira szeretne végre tartozni valahová, azonnal igent mond.

Kezükben ciánkapszulával

Nagyanyám elmesélte, hogy amikor a Szigetvár utcában, az egyik csillagos házban voltak, rendszeresen jöttek a nyilasok razziázni. Kihajigálták mindenüket az udvarra, voltak, akiket megvertek, és olyanok is, akiket a Duna-partra hajtottak… Őket a vízbe lőtték.

Hallják a csizmák dobogását a gangon: jönnek a nyilasok. Ők az ágy szélén ülnek némán. Nagyanyám, a vőlegénye meg annak az apja. Kezükben egy ciánkapszulával. Végül a nyilasok elmennek a lakásuk előtt, és a szomszédba törnek be.

Kétszer kihajtják őket a budakalászi téglagyárba, és csak azért nem vagonírozzák be őket, mert nem férnek fel a transzportra. Telezsúfolják a marhavagonokat a nyilasok, tömik fel az embereket, akik úgy sorakoznak egymás hegyén-hátán, mint a szardíniák. Akik nem férnek fel, azokat visszaterelik a téglagyárba. Útközben a Rákóczi úton néhányan az erkélyről öntik a szart a menetelő tömegre, és helyeselve kiabálják, vigyétek csak el a büdös zsidókat.

Én tényleg hiszek abban, hogy ami a felmenőinkkel történt, az hatással van a mi életünkre is. Nekem például tömegfóbiám van. Nem tudok koncertre járni, és minden olyan helyen, ahol sok ember van, rosszul leszek, mint legutóbb a Montreal–Pittsburgh hokimeccsen, ahol nagyjából nyolcvan-százezer ember volt, és a meccs végén, ahogy tereltek minket a parkolóban, szabályosan rosszul lettem.

Végül nagyanyámat a téglagyárból nem a Szigetvár utcába viszik vissza, hanem a gettóba, ahol munkát is kap, kisgyerekekre kell vigyáznia. Már mondtam, hogy nagyon szép nő volt, ezt ki is használta, a nyilas keretlegényeknek úgy fonta magát jobbra-balra, hogy mindig sikerült kenyeret szereznie a gyerekeknek és magának a csomagból, amit az amerikaiak dobtak le a gettó felett a zsidóknak, de persze a nyilasok, amikor tehették, azt is lenyúlták.

Tartalom

Előszó

1. Családterápia

2. Válásterápia

3. Családterápia 2

4. Testvérterápia

5. Testvérterápia 2

6. Szépségterápia

7. Szerelemterápia

8. Kutyaterápia

9. Tárgyterápia

10. Munkaterápia

11. Sportterápia

12. Utazásterápia

13. Nemzetterápia

14. Önterápia

15. Kapcsolatterápia

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő M. Nagy Miklós

Olvasószerkesztő Balázs Piroska

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Borítótervező Oláh Gábor

ISBN 978 963 620 390 0

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Caveat – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License