A könyv eredeti orosz nyelvű kiadása:

Александр Баунов: Конец режима. Как закончились три европейские диктатуры

Альпин Паблишер, Москва, 2023

A fordítás a szerző által a rendelkezésünkre bocsátott bővített változatból készült.

Copyright © Alexander Baunov, 2023

Published by arrangement with Alpina Publisher, The Deborah Harris Agency and Kátai & Bolza Literary Agents, Budapest

Fordította Marosi Lajos

Magyar kiadás © Helikon Kiadó, Budapest, 2026

Hungarian translation © Marosi Lajos, 2026

Borítóillusztrációk © Henri Bureau és Alex Bowie/Getty Images

Minden jog fenntartva

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő M. Nagy Miklós

A szöveget gondozta Bajtai Zoltán

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Borítótervező Oláh Gábor

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette Takács Gábor

ISBN 978-963-620-752-6

TARTALOM

ELŐSZÓ A MAGYAR KIADÁSHOZ

ELŐSZÓ

BEVEZETÉS

1. FEJEZET: SZUVERÉN AUTOKRÁCIA

1976 novembere. Egy évvel Francisco Franco halála után

1999 augusztusa. Putyin kormányzásának első éve

A Cortes feloszlatja magát

Megegyezéses demokratizálás

A demokratikus átmenet reménye

Diktatúra egy időre – vagy örökre?

Harcos kormányzó és kormányzó boszorkánymester

Franco és Salazar egy személyben

A nagy magány

A blokád feloldása

Ellentmondások az elitben

Elhalasztott monarchia cserébe az örökös hatalomért

A portugál választási diktatúra

Apparatcsikból autokrata

Az autarkia vége

2. FEJEZET: TECHNOKRATIKUS CSODA ÉS OLVADÁS

Az 1950-es évek második fele. Húsz évvel Franco rezsimjének leváltása és harminc évvel a Szovjetunió megszűnése előtt

Az Opus Dei – autoriter modernizálók

A Falanx elindul és veszít

Reformok változások nélkül

Portugália elindul és lemarad

A jó öreg Európától az erkölcsök szabadságáig

A jog elválasztása az államtól

Új nyitottság

Nem ijesztő ellenségek

Színház egy nézőnek

Pravoszláv hellén diktatúra

3. FEJEZET: AZ UTÓD KÉRDÉSE

1961. Tizenöt évvel a rendszerváltás előtt

2013. A Putyin-rendszer tizennegyedik éve

Késői gyermek

Minden ember halandó

Az apparátus harcának élesedése

Az ellenzék árnyalatai

A szabadság buborékai

Az utód megneveztetett

Egy kommunista kivégzésétől a Szovjetunióhoz való közeledésig

4. FEJEZET: KÉSŐ ŐSZ

1970. december. Hat évvel a Franco-rendszer bukása előtt

2022 tavasza. Putyin kormányzásának huszonharmadik éve

Franco uralmának utolsó időszaka

A szeparatizmus visszatérése

Az egyház elhatárolódik a diktátoroktól

A réteges alapzat szilárdabb

Carrero Blanco a kormány élén

Minden rosszban van valami jó

Február 12. szelleme

Nehéz utódnak lenni

Egy népszerűtlen háború és egy sértődött hadsereg

Katonai puccsból népi forradalom

A görög junta összeomlik

„Mint Portugáliában”

Az utód megalázása

Megosztott ellenzék

Hazafias önbíráskodás

5. FEJEZET: PORTUGÁLIA. A FORRADALOM TÖVISEI

1974 nyara – 1975 ősze. Két évvel Franco rendszerének bukása előtt

Vadsztrájkok és átvilágítások

A portugál de Gaulle összeomlása

Gyárak a munkásoknak

Föld a parasztoknak

Alkotmányozó Gyűlés

Forró nyár

A forradalmi hatalom szakadása

Fordulat a forradalomban

6. FEJEZET: FRANCO UTOLSÓ ÉVE

1974 ősze – 1975 ősze

2023 nyara. Putyin rezsimjének huszonnegyedik éve

Talpig fegyverben és sértődötten

Portugália nyomában

Az ellenzék készül a hatalomátvételre

Vissza a múltba

Franco az életéért küzd

Franco ha muerto

Utódok közül királyok közé

A rejtélyes utód

Suárez megjelenése

7. FEJEZET: SZABADSÁG HARAG NÉLKÜL

1976 eleje. Egy évvel Franco rezsimjének bukása előtt

1982 novembere. Leonyid Brezsnyev halála

A rezsim öregkora

Sem reformok, sem stabilitás

A kommunista visszatérése

Portugália normalizálása

Arias katasztrófája

Váratlan miniszterelnök

Ellenőrzött demokratizálódás

Szabadság harag nélkül

A Cortes öngyilkossága előtt

A harakiri-szavazás

8. FEJEZET: A DEMOKRÁCIA ÚJONCAI

1976 vége – 1977. A Franco-rezsim vége. A demokrácia kialakulása

X. év. A Putyin-rezsim vége

Az ellenzék a népszavazás ellen

A kommunisták kész tényekkel jönnek

Suárez győzelme

Carrillo utolsó letartóztatása

Konszenzus az erőszak ellen

A pártok legalizálása

A Falanx vége

A „Legalizálás” hadművelet

Az első választási kampány

Az első választások

A farkas és a bárány

Katalán megállapodás

Az ország autonomizálása

Az alkotmány

A „Galaxia” művelet

Suárez a csúcson

Putyin rezsimjének vége

9. FEJEZET: A SZABADSÁG PRÓBATÉTELE

1980 nyara. Három évvel a rezsimváltás után

Csalódás

Akadály

A kormánypárt fordulata

Suárez elfáradt

Suárez, Gorbacsov, Jelcin

10. FEJEZET: A DIKTATÚRA VISSZAVÁG

1981. február: A diktatúra bukása utáni negyedik év

1991. augusztus: Puccs orosz módra

Régi ellenségek az új diktatúra ellen

Politikai és katonai puccs

Az orosz diktatúra visszavág

Két kép a spanyol puccsról

A király és a puccs

Színház és valóság

Hatalmon az ellenzék

EPILÓGUS

Átmenet és szakítás

Idő és hely

Az átalakulás támaszai

Epilógus: Oroszország

Vereség a győzelemtől

Igazságosság és szabadság

A jelen exhumálása

Száműzött király

A kísértet megjelenése

Bolyongó tüzek

BIBLIOGRÁFIA

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

ELŐSZÓ A MAGYAR KIADÁSHOZ

Kétszobás jaroszlavli lakásunk, amíg 1987-ben el nem költöztünk onnan, a Szabadság és a Győzelem utca sarkán álló házban volt. A „győzelem” jelentését nagyon jól el tudtam képzelni, legalábbis én így gondoltam. A megnyert háború és a győzelem kultusza már akkor is valamiféle állampolgári vallás volt, bár még mindig háttérbe szorult a 1917-es bolsevik forradalom hivatalosabb és hűvösebb kultusza mögött. Még körülvettek bennünket a háború résztvevőinek milliói, s ez kevésbé elvonttá és militánssá, egyszersmind családiasabbá tette az emlékét. Még a moszkvai katonai díszszemlét sem a győzelem napján tartották, mint manapság, hanem november 7-én, az októberi forradalom évfordulóján.

Otthon a győzelemnek anyai nagymamám, Natalja Szmirnova volt a felelőse (egyik nagyapám sem élt már). Számára a háború Budapesten ért véget, ahová egy ezred vezető kultúrosaként került. Jól zongorázott, festett, de nem volt felsőfokú végzettsége: a szovjethatalom megalakulása után hosszú ideig nem engedték egyetemre azokat, akik nem voltak eléggé munkás-paraszti származásúak. A háború végének tiszteletére az osztrák parlament (addig a Harmadik Birodalom kormányzósági hivatala) épületének lépcsőjén készített fényképen az ezred tisztjei, férfiak és nők között nagymamám az egyetlen, aki nem egyenruhában áll, hanem fekete, testhezálló, Chanelre emlékeztető ruhában és magas sarkú cipőben. Végül is nem ezért harcoltak, hogy a nők újra nőiesen öltözhessenek?

Az ő ezredük még egy ideig Európa közepén maradt: a fenséges Budapesten, a még 1945-ben is ragyogó Bécsben, a romba dőlt Varsóban, a Németországtól Lengyelországnak átadott Sziléziában. Magyarország és Budapest mindig is része volt a családi emlékezetünknek. Magyar kotta érthetetlen szövegű borítóval, amelyen csak Brahms nevét sikerült elolvasni; magyar húsvéti és karácsonyi képeslapok, vidámak és hangulatosak, népviseletbe öltözött emberekkel; történetek a két kis kandúrról, Todóról és Nemtodóról, akik magyar szavakról („tudom”, „nem tudom”) kapták nevüket, és Budapestről érkeztek Oroszországba. Ők már rég itthagyták ezt a világot. Anya meséje arról, hogy kislánykorában majdnem beleesett a sötét és sebes Dunába a kompról, amely a felrobbantott Széchenyi lánchidat helyettesítette. Ő a háború után nyaralni utazott Magyarországra a nagymamához, ami egy szovjet kislány számára meghatározó élmény volt. Egy nagy, bizonyára a szecesszió idejéből való magyar váza, amelynek meredek oldalán minta helyett kék és lila mázcsíkok csorogtak le. Összeragasztották, miután gyerekkoromban eltörtem. A szovjet családok, különösen ha olvastak és érzékenyek voltak, nagyra értékelték a külvilág valós létezésének azon kevés bizonyítékát, amely a birtokukban volt.

További bizonyítékul szolgáltak a külvilág valóságára a hírek. Még a propagandisztikus csomagolásból is kikandikált az idő és a történelem. Miközben a portugálok forradalmat csináltak, a spanyolok első választásaikat tartották, a dél-koreai egyetemisták utcára vonultak, a világ felénk eső részén ellenérzést keltve csókolta egymást repülőtéri találkozásaik és búcsúzásaik alkalmával Kádár és Brezsnyev elvtárs. Ennyi elég volt, hogy még egy kamasz is lássa: a Szabadsággal és a Győzelemmel, amelyek tiszteletére a sarokházunk mellett összefutó utcákat elnevezték, valami nincs rendben.

1980-as évekre már világossá vált: a szovjet és a magyar lakosság közös feladata, hogy kijöjjön a vasfüggöny mögül, amely fizikai értelemben zavarta az embereket az utazásban, még a szocialista tábor országai között is, politikai-gazdasági értelemben pedig akadályozta, hogy modern, fejlett, ahogy nálunk akkor mondták, „normális” országgá váljanak.

A kommunista rezsimek elbuktak, de az élet nem lett tökéletes – nem is lehetett. Az átmeneti korszak nehézségei, bár elfedte őket a bekövetkezett nyitottság és jólét, haragot, sérelmeket és a múlt megismétlődésétől való félelmet hagytak maguk után. Nem tűnt el a két Európa, a régi és az új közötti egyenlőtlenség sem. Ezek az érzelmek minden alkalommal előtérbe kerültek, amikor lassult a gazdaság, a különböző politikai erők pedig próbálták őket saját érdekükben felhasználni. Az új sérelmek hajlamosak voltak a régiekkel összeolvadni. Oroszországban és Magyarországon sokan gyakrabban kezdtek emlékezni országuk korábbi határaira, amelyeket ellenségeik és versenytársaik igazságtalanul megcsorbítottak.

Én először a Russian Newsweek megbízásából kerültem Magyarországra, amikor az országban és körülötte heves viták folytak a külhoni magyarok kettős állampolgárságának könnyített megadásáról. A kiküldetésem nagy részét a határon túli magyarok között töltöttem. Aztán 2006-ban, az 1956-os szovjet invázió évfordulóján újra Magyarországra utaztam, és azóta rendszeresen visszajárok. Számomra Budapest a nyitott világ egy részévé vált, ráadásul családi történetekkel és gyerekkori emlékekkel fűszerezve és árnyalva.

Aztán minden a feje tetejére állt. Oroszország vált számomra elérhetetlenné: háborút indított. A rezsim hallgatást parancsolt az egyet nem értőkre, életük tönkretételével fenyegetve őket, a közszereplőket pedig arra kényszerítette, hogy álljanak a háború oldalára. A háború ugyanakkor megváltoztatta Oroszországot: klasszikus diktatúrát csinált belőle. Az orosz kulturális és sajtóemigráció – méretét illetően – összevethető volt a görög értelmiség külföldre távozásával az 1967-es katonai puccs után, amelyről, egyebek között, írok ebben a könyvben. Ezt a tényt még fel kell dolgozni.

Ezen a ponton derült ki a legfontosabb különbség a kommunista diktatúra és a mostani között. Ha a piacgazdaságra támaszkodó rezsim feltöltve tartja az üzleteket és nyitva a határokat, akkor alattvalói nem látják benne a diktatúrát. Különösen a volt szocialista tábor lakói: hiszen a diktatúra az ő tapasztalatuk szerint nélkülözés – körülöttük pedig minden normális, minden rendben van. Ha korábban a zárt határok, az áruhiány, a technológiai elmaradottság és az elnyomás mind egy csomagban jött, most már szétválasztották őket. Akkor felmerül a kérdés: mi vonzhatja a piacgazdasági diktatúrák jólétben élő lakosait és elitjeit a szabadság felé? Ezen a ponton a spanyol, görög és portugál tapasztalat újból időszerűvé válik.

ELŐSZÓ

Amikor dolgozni kezdtem ezen a könyvön 2019-ben, nem tudtam, hogy egyik hőse leszek. Pontosabban már egyik hőse voltam. Autokráciában éltem, mert Oroszország addigra kétségtelenül azzá változott. Ennek az autokráciának az élén az öregedő vezető, Vlagyimir Putyin állt, aki hetvenedik évéhez közeledett, és ha netán el is gondolkodott a hatalom átadásán, az állam jövőbeli szerkezetén és saját öröksége sorsán, szemlátomást még jó darabig kormányozni szándékozott.

Ifjúkoromban átéltem már a hét hosszú évtizedig tartó szovjet rezsim végét. De az az élet, amit aztán Oroszországban megtapasztaltam, egyre inkább arra biztatott, hogy ezt az új országot legfőképpen ne a Szovjetunióval vessem össze. Az oroszországi rezsim, a szovjettől eltérően, a piacgazdaságon alapult, s így jobban meg tudta oldani az emberek ruhával és élelemmel való ellátását; Oroszország határai nyitottak maradtak, a kultúra összehasonlíthatatlanul szabadabb volt. Míg a késői Szovjetunió polgárainak úgy tűnt, hogy a szovjet rendszert nyugati típusú demokráciára kell cserélni ahhoz, hogy beköszöntsön az árubőség, és az emberek szabadon utazhassanak külföldre, addig a mai Oroszország lakosságának kollektív elképzelései szerint az egyik már nem függ össze a másikkal. Ők így is a relatív árubőség és a nyitott határok viszonyai között élnek. Ha a késői Szovjetunió lakója valamelyik mai orosz városban találná magát, azt gondolhatná, hogy Nyugatra került, ha nem látna maga körül ismerős épületeket, és az emberek nem oroszul beszélnének. A többség egyáltalán nem is értené, minek rendszert változtatni egy olyan országban, ahol „minden van”.

A szovjet időktől a putyini rezsim ideológiailag különbözik. Bár az országot volt kommunisták vezetik, az oroszországi hatalom a keresztény értékek őrzőjének, a hagyományos erények utolsó védőbástyájának hirdeti magát a liberális hanyatlás világában. Az ország vezetésében részt vevő hajdani kommunista kiválóságok úgy nyilvánulnak meg, mintha száz évvel ezelőtt az oroszországi polgárháborúban nem a vörösök, hanem a fehérek győztek volna.

Végül pedig az oroszországi rezsim felépítése összetettebb a szovjetnél. A magántulajdon puszta létének és a magánszektorbeli karrier lehetőségének köszönhetően a rendszer nem furakodik be mindenhova, azaz kevésbé totalitárius, mint amilyen a kommunista valóság volt, s így lehetővé vált a szabadság „buborékjainak” kialakulása a kultúrában, az oktatásban, sőt még a médiában és a politikában is. Ilyen „buborékokban” éltem én is, miután 2003-ban otthagytam az oroszországi diplomáciai szolgálatot. Dolgoztam különböző jelentős független médiumoknál (sőt jómagam is létrehoztam ilyeneket), nyugati intézetek helyi képviseletein, részt vettem független rádióállomások vitaműsorain, eljártam olyan színházakba, amelyeket a hatalom megtűrt, mivel növelték presztízsét, és volt rájuk kereslet.

Az ilyen rezsim legközelebbi analógiájának nyilván nem a Szovjetunió látszott, amely a kommunista forradalomig vezette vissza magát, hanem a revansista jobboldali diktatúrák sora, amelyek összekapcsolták a sikeres piacgazdaságot a vezető személyes nézeteiből, a saját történelem, kultúra és államiság felmagasztalásából eredő konzervatív retorikával: Európa jobboldali és szélsőjobboldali diktatúrái, amelyek közül Spanyolország és Portugália volt az utolsó, meg a rövid időre hozzájuk csatlakozott Görögország. Úgy döntöttem, ezekről fogok írni.

Könyvem hősei közé elkerülhetetlenül bekerültek politikai emigránsok. Amikor a szövegen dolgoztam, el nem képzeltem volna, hogy magam is egy leszek közöttük. Legalábbis nem tartottam ezt valószínűnek. De aztán jött 2022. február 24., az ukrajnai háború, amely egy pillanat alatt átalakított mindent: Oroszország klasszikus elnyomó diktatúrává változott.

A könyvet Firenzében fejeztem be, az Európai Egyetemen. Oroszország könyvpiacán 2023. január végén jelent meg, és gyorsan bestsellerré vált. Az első kiadást néhány nap alatt elkapkodták, egy hónapon belül volt két, aztán még három utánnyomása. Az elején történt egy mulatságos eset. Moszkva egyik legtekintélyesebb könyvesboltja sms-ben értesítette az olvasókat, akik előjegyzést adtak le, hogy a könyv megérkezett. Senkihez nem jutott el az üzenet. A mobilhálózatok operátorai blokkolták. Akkor az üzlet újra szétküldte az üzenetet a szerző nevével, de a könyv címe nélkül, és az sms-ek célba értek. Így tudtuk meg, hogy az oroszországi mobiloperátorok algoritmusai a „rezsim” és a „vég” szavakat tartalmazó üzeneteket blokkolják, mint ahogy bizonyára a „diktatúra” és „vég” szavakat tartalmazókat is.

A szerzőnek – valamint a szerző nevének – státusza megváltozott azóta. Miután A rezsim vége 2023 legnagyobb példányszámban eladott tényirodalmi kötete lett, a szerzőjét „külföldi ügynöknek” nyilvánították. Ezt a megalázó címet az igazságügyi minisztérium ítéli oda péntekenként egy csapat olyan embernek, akik a rezsim számára megbízhatatlannak tűnnek. Az ily módon kitüntetett ember el van tiltva a foglalkozások hosszú sorától, az ifjúsággal való érintkezéstől, előadások tartásától, felfüggesztik bizonyos polgári és pénzügyi jogait, továbbá a közösségi médiában elhelyezett minden poszt után oda kell tennie egy hosszú, megszégyenítő disclaimert arról, hogy a véleményt „külföldi ügynök” írta. A besorolás ebbe a rendbe nélkülöz bárminemű bírósági vagy nyilvános eljárást, nem feltételez sem külföldi finanszírozást, sem lobbizást valamely ország javára. A hatalom rendszerint nem nehezíti meg a saját dolgát azzal, hogy pontosítsa, kinek az ügynöke a soros vádlott – elég egy feltételezett „külföldi befolyás”, amelyhez nem adnak pontos meghatározást. Az igazságügyi minisztérium határozata általában ezekkel a szavakkal kezdődik: „fellépett a KKM (különleges katonai művelet) ellen”, ahogy hamis szerénységgel az Ukrajna elleni háborút a Kremlben nevezik. Maga a „háború” szó ebben a vonatkozásban jogi tiltás alatt áll.

A könyv számára a szerző új státusza azt jelenti, hogy az iskolákban és az egyetemeken nem szabad olvasni és megvitatni, nem szabad idézni és hivatkozni rá a tudományos munkákban, nem érhető el a könyvtárakban, és bekerült a szovjet idők óta elfeledett, de most újralétesített „korlátozott hozzáférésű gyűjteménybe”. A könyvesboltok csak befóliázva árulhatják, lehetőleg átlátszatlan fóliában, címkével, amely arról értesít, hogy a szerző külföldi ügynök, internetáruházakban pedig a borítónak homályosnak kell lennie. Néhány óvatos könyvesbolt az ilyen könyvet nem is forgalmazza tovább, a bátrabbak viszont még árulják, sőt kiteszik a kirakatba.

Feltehető a kérdés: hogyan lehetséges egyáltalán könyvet árulni a diktatúra végéről egy olyan országban, ahol diktatórikus politikai rendszer van? Először: a könyvkereskedelem még mindig magántulajdonú. Másodszor: a könyv első kiadásában, amely a hosszú, spanyol és portugál, valamint a rövidebb görög diktatúrák végét írja le, nem szerepel a „Putyin” szó, az „Oroszország” szó pedig csak történelmi kontextusban fordul elő. Oroszországban a könyvben leírt diktatúrák hagyományosan fasisztának számítanak, és olyan könyvet betiltani, amely ezek bukásáról szól, túlságosan önleleplező volna. Egyszerűbb a szerzőt „megszorongatni”.

A könyv Oroszországban nagy érdeklődést váltott ki az ellenzéki közegben, és ami meglepőbb, a hatalom berkeiben, a putyini rezsim nómenklatúrájában is. Időnként hírt kapok arról, hogy látták valamelyik magas rangú csinovnyik asztalán, vagy hallottak róla véleményeket, még kifejezetten dicsérőket is. Bár ez nem is olyan meglepő. Ebben a közegben a könyv alkalmat adott a tiltott kérdések megvitatására, olyanokéra, mint a diktátor betegsége és halála, vereségek és győzelmek a gyarmati háborúban, kilépés a nemzetközi elszigeteltségből, áttérés a demokráciára és magának a rezsimnek a vége. A könyv népszerűsége bizonyítja, hogy Oroszország polgárait izgatja a kérdés, hogyan érhet véget a jelenlegi oroszországi rezsim.

Egy sor olvasó számára maga a tény, hogy megvették a könyvet, bizonyos értelemben politikai állásfoglalás volt. Sok könyvesbolt kitette a kirakatába – ugyanolyan szándékkal. Az eredeti narancsszínű borító a diktátor alakjával, aki távozik a képből a könyv szélén, és a cím, A rezsim vége, kifejezték viszonyukat ahhoz, ami folyamatban van. A könyvet néha másokkal tették egy sorba. Például a Lubjanka téri nagy könyvesbolt, amely épp az FSZB, a Föderatív Biztonsági Szolgálat (a volt KGB) hírhedt székházával szemben van, kitette a kirakatba az Oroszország vezetőjéről szóló hagiográfiai könyvet, a Putyin útját, mellé pedig A rezsim végét. A legnagyobb könyvvásáron pedig A rezsim vége mellé A moszkvai ember álma című könyv került.

Politikai állásfoglalás gyanánt használták a könyvet jelenlegi disszidensek is. Oleg Orlov jogvédő, a politikai megtorlások áldozatainak emlékét őrző Memorial Társaság tagja magával vitte a könyvet bírósági tárgyalására 2023 őszén, a vádlottak padjáról felmutatta, és azt javasolta, hogy a bírák, az ügyészek és más jelenlévők valamennyien olvassák el. Ilja Jasin ellenzéki politikus bevette azon könyvek listájába, amelyeket a börtönben olvasott. Mindkét politikai fogoly részese volt a nyugati országokkal lebonyolított fogolycserének 2024 augusztusában.

Ez egyáltalán nem Oroszországról szóló könyv, amelyben Spanyolország, Portugália és Görögország egyszerűen álcázásra szolgálna, egy ezópusi nyelv segítségével (ahogy a szerzők gyakran tették a cári és a szovjet időkben). De az oroszországi olvasó maga látja a párhuzamokat, a különbségeket és a számos metszéspontot.

A könyv hatása abból is ered, hogy friss és bizonyos értelemben pontosabb eseménysort ad az oroszországi rezsimmel való összehasonlításhoz. Az orosz olvasóknak a rezsim végéről először az jut eszükbe, hogyan értek véget a diktatúrák a fasiszta Olaszországban és a náci Németországban vagy a Szovjetunióban és a szovjet blokk országaiban. De az első kettőtől eltérően a mai Oroszországra gyakorlatilag lehetetlen megsemmisítő katonai csapást mérni. Az utóbbiaktól eltérően pedig az Oroszországi Föderáció piacgazdasága sokkal jobban megbirkózik azzal, hogy polgárai ne ismerjék a hiánycikkeket, és ne gondolkodjanak a politikán.

Ezt a könyvet egy autokrácia lakója írta a többi lakó számára, akiknek sok minden érthető kiegészítő magyarázatok nélkül. A könyv a szerző és az olvasó egyfajta összeesküvése. De a külföldi olvasó számára kiegészítettem a szöveget azokkal a párhuzamokkal, hasonlóságokkal és különbségekkel, amelyeket az oroszországi olvasó csak a sorok között olvasva ismerhetett fel.

BEVEZETÉS

Van valami misztikus abban, ahogy a diktátorok felemelkednek a hatalom csúcsaira, és abban, ahogy megbuknak. Úgy tűnik, nem is oly rég még ugyanolyan ember voltál, mint a többiek, most meg az antik istenségek mintájára te irányítod azoknak az embereknek sorsát, akikhez magad is tartoztál, a többség pedig ezt szükségesnek fogadja el, vagy nincs ereje ellenállni. Vagy, épp fordítva, az imént még mindenki engedelmeskedett a legcsekélyebb intésednek, és hirtelen, mint egy rossz álomban, az ismerős ajtók mögött ismeretlen szobák vannak, a csengők nem csengenek, a kulcsok nem fordulnak el, a gombokat nem lehet megnyomni, kezed és lábad nem fogad szót. Hogy tűnik el a hatalom, hová és miért tűnik el?

Ezt a könyvet lehet a diktatúrákról szóló dokumentumregényként olvasni, de mint minden regényben, a hősök itt elsősorban emberek. Mivel azonban ez egy politikai dokumentumregény, a személyeken túl hősként jelennek meg egész emberi közösségek is – nómenklatúra és ellenzék, szocialisták és konzervatívok, papok és egyetemisták, a fegyveres testületek tagjai és politikai emigránsok, külföldi hatalmak, diplomaták, forradalmárok, miniszterek, művészek, filmrendezők.

A spanyol és a portugál rezsim, amelyek formájukban nagyon hasonlítanak, eredetüket tekintve különböznek. Mindkettő akkor jött létre, amikor az állampolgárok egy része keménykezű hatalmat akart, amely véget vet a fiatal demokrácia okozta káosznak. Ehhez Spanyolországban Franco tábornoknak meg kellett döntenie a kormányt, el kellett foglalnia az országot; Portugáliában Salazar professzornak ahhoz, hogy majdnem egész életében hatalmon maradjon, elég volt ügyesen legyőznie a gazdasági nehézségeket és manipulálnia a politikai intézményeket. Ugyanígy kemény kezet akartak sok évtized múltán Oroszország polgárai is.

Az autokráciák ellenfelei gyakran egyszerű választ adnak a kérdésre, miért sikerül a tekintélyuralmi rendszereknek sokáig fennmaradniuk: azért, mert a rettegés és az erő tartja fenn őket. A tekintélyuralom mint kormányzati forma hívei a maguk módján válaszolnak: a személyes hatalom hosszan tartó rendszerei a szeretetre támaszkodnak, amelyet a nép táplál a vezető iránt. Mindkét válasz túl egyszerű. A diktatórikus rendszerek fundamentumában bizarr kapcsolat áll fenn a szeretet és a rettegés között, és ott vannak még olyan tényezők is, mint a hízelgés, az alázat, a büszkeség, a megszokás, a reális és elképzelt siker, a személyes boldogulás, a karrier – mindezek gátolják a megszabadulást a közösen átélt évektől és a régi traumáktól, illetve annak elfogadását, hogy a jövő bizonytalan. De a legfontosabb az ilyen rezsimek alapjában az egyensúly, amely képes megtartani a főnököt azon különböző erők között, amelyek az elitben és a társadalomban a támaszát jelentik. Amikor ez az egyensúly felborul, a rezsim összeomlik.

A könyv első része arra a kérdésre ad választ, hogyan sikerül a diktatúráknak sokáig fennmaradniuk. Itt azt mondjuk el, hogyan éri el a tekintélyelvűség a stabilitást, amelyben megtalálja az egyensúlyi pontot a főnök, az elitek és a társadalom között. Ez dinamikus folyamat, az a bizonyos pont állandóan változik, s a főnök közben tapogatózva keresi az egyensúlyt a támogatói csoportok és az elit frakciói között. Úgy tűnik, mintha trónon ülne, de valójában kötéltáncos. Az egyensúly megtartása érdekében kénytelen folyton változni, de ezzel akaratlanul saját bukásához közelít.

A rezsim túlélése és bukása szorosabban függ össze, mint látni véljük. Az idő a régi diktatúrán belül új társadalmat növeszt, és az előbbi a túlélés érdekében az utóbbit magába próbálja engedni, így az egyik helyen rugalmasabb lesz, másutt viszont ridegebb, de végeredményben elhal, az új társadalmat mindenestül nem képes magába fogadni. Vagy békésen hal el, vagy többé-kevésbé véresen. Az új társadalom mindig a régi belsejében növekszik, kölcsönhatásban vannak, harcolnak egymással, és kompromisszumokat kötnek, néha helyet cserélnek, levetik radikális és reakciós frakcióikat. Végül akár össze is keveredhetnek, és a diktatúra úgy hull darabokra, hogy átalakul e keverékké.

A könyv második része arról szól, hogy a diktatúrák miért érnek mégis véget, mi akadályozza meg, hogy örökké tartsanak, hogyan hagyja el őket az erő. Hogyan tűnik el a gondosan kiépített egyensúly, miközben újat egyre nehezebb létrehozni.

Az országok különbözők, viszont a szereplők és szerepeik hasonlók. Vannak apolitikus hivatalvezetők, akik készek tapasztalatukat és tudásukat eladni bármilyen rezsimnek. Vannak híres disszidensek és politikai emigránsok, liberálisok és totalitárius utópiák hívei, külföldi diplomaták, akik beavatkoznak a belügyekbe. A háborúnak vannak ellenzői és vannak támogatói, az utóbbiak értik, hogy a háború kiváló módszer a belső konkurensek megsemmisítésére és azon magaslatok elfoglalására, amelyekhez nem elég a saját kompetencia.

Vannak harcos öntevékeny szervezetek, amelyek saját kezükbe veszik a haza ellenségeivel szembeni küzdelmet, látva, hogy a hatalom nem végzi jól a dolgát; ám az ellenséggel szemben fellépő ellenzéki erőszakszervezet tagjai olykor egyszerűen banditák és zsarolók, akik politikai jelszavak mögé bújnak. Vannak speciális szolgálatok, amelyek megpróbálják játékba vonni az előbbieket is, az utóbbiakat is. A nómenklatúrának létezik egy reformszárnya, amelynek képviselői értik, hogy a hatalomnak változnia kell, ha nem akar elszakadni a valóságtól, és nem akarja, hogy az állampolgárok, miután a hatalom képviselőiből kiábrándultak, végleg az ellenzék mellé álljanak.

Van radikális ellenzék, amelyet semmi más nem elégít ki, mint a forradalom és a bosszú, és van józanul gondolkodó, amely kész az észszerű kompromisszumokra. Van a hatalom pártja, amely veszít a népszerűségéből, de kapaszkodik a hatalomba. Vannak a fegyveres testületek – katonák, rendőrök, polgárőrök, régi és új háborús veteránok –, amelyektől nemcsak az ellenzék tart, hanem a reformer gondolkodású állami tisztviselőréteg is. Míg egyesek azon gondolkodnak, hogyan biztosítsák a fegyveres testületek politikai semlegességét, mások arra szólítanak fel, hogy át kell nekik adni a hatalmat.

Van az üzleti szféra, amely azt akarja, hogy a hatalmat a nómenklatúra reformerei kapják meg, nem pedig a fegyveresek, de fél a forradalomtól. Vannak művészek, írók, költők, rendezők, publicisták, tudósok, akik vagy erre, vagy arra az oldalra állnak, néha pedig szembeállítják magukat nemcsak a hatalommal, hanem az ellenzékkel is. Vannak az úgy-ahogy legális ellenzékiek, és vannak a földalattiak, van ellenzék az országban és az emigrációban is, amelyek azon vitatkoznak, ki méltóbb a változás élére állni.

Vannak magas rangú személyek, akik a hatalomból átszöktek az ellenzékbe, aztán van a nómenklatúrának olyan része, amely úgy tartja jónak, ha a rezsim ideológiája iránti hűségben túltesz magán a vezetőn is. Van a diktátor családja, amely igyekszik őt irányítani. Még hercegek is vannak, akik igényt tartanak a trónra, s féltékenyen őrizve pozíciójukat figyelik egymást: kinek van vajon több esélye? Végül pedig van – vagy lesz – az is, aki a változásokat megvalósítja, aki lebontja a diktatúrát, s akinek aztán élete végéig szemére hányják, hogy nem azt és nem úgy csinálta, amit és ahogy kellett volna, és jobb lett volna a helyén valaki más.

Plutarkhosz, az ókori görög történész a Párhuzamos életrajzok című művében vett egy-egy görögöt és rómait, akik szerinte érdekes párt alkottak az egybevetésre, és ezt a két hőst egymáshoz hasonlította. Egy kortárs Plutarkhosznak egész társadalmak párhuzamos életrajzát kell megalkotnia, amelyeket érdemes összevetnie egyik vagy másik ismertetőjelük alapján. Ez a könyv ilyen párhuzamos életrajznak tekinthető a spanyol, a portugál, az orosz és a görög társadalom zsarnoki korszakát és annak végét tekintve.

E három országnak a tekintélyelvűségtől a demokráciához való átmenetét Samuel P. Huntington a harmadik és egyelőre még utolsó demokratizálódási hullám kezdetének tartja. Az első hullám eredményeképpen az egész XIX. század során és a XX. század egy részében az abszolutista rezsimek Európában parlamentiekkel cserélődtek fel. A második hullám a diktatúrák cseréje volt demokráciákra a második világháború nyomán.

A harmadik hullám Spanyolországban, Portugáliában és Görögországban kezdődött a kapitalista Európa utolsó jobboldali diktatúráinak bukásával, és az 1980–1990-es évek határán a kommunista Európa baloldali rendszereinek csődjével fejeződött be. Kétségtelen, hogy amikor összedőltek Nyugat-Európa utolsó diktatúrái, a szocialista tábor rendszereinek nehezebb lett létezésüket igazolni. Úgy tűnt, a harmadik hullám oda vezet, hogy a kormányzás diktatórikus módja, bármilyen ideológiát ölt is magára, örökre elavulttá válik. De most, harminc évvel e hullám befejeződése után azt látjuk, hogy a diktatúrák egyfajta reneszánszukat élik. Bár lehet, hogy az utolsó ütközetre készülnek.

Az idő nemcsak megvilágítja, hanem el is homályosítja a dolgok menetét. Meg kell különböztetni az eseményt a róla szóló mítosztól. A Bastille valóságos bevétele vagy a Téli Palota tényleges ostroma igen különbözik a legendás történetektől. A mítosz nem feltétlenül mond ellent az eseménynek, gyakran csak leegyszerűsíti azt. Az idő múlásával az eseményről szóló mítosz kiszorítja magát az eseményt. Ez egész társadalmak és államok demokratizálódására is vonatkozik. A szabadság erői kimentek az utcákra és terekre, felemelték zászlaikat, áldozatokat hoztak, a sötétség erői pedig megremegtek és menekültek.

Az eseményről szóló mítoszban sokkal könnyebb megjelölni a hősöket és a gonosztevőket, ugyanakkor magának az eseménynek a részletes tárgyalása elkeni a kép didaktikus érthetőségét. A jó és a rossz, a jövő és a múlt, a szabadság és az elnyomás a valós társadalomban diffúz állapotban találhatók, el vannak keveredve. Ez nem csoda: a társadalmak, mint ahogy az anyagok, individuum-atomokból állnak (a latin „individuum” a görög „atom” fordítása), és hasonlóan viselkednek.

Franco rendkívül meglepődött volna, ha megtudja, hogy Szovjet-Oroszországban, amellyel egész életében vitában állt, az övéhez némileg hasonló hatalom jön majd létre. Azt hiszem, ezt posztumusz győzelmének tekintette volna, ha a későbbi oroszországi rendszer nem őrzött volna nosztalgiát az előző szovjet iránt, amelytől örökül maradt a köztársasági Spanyolország iránt táplált együttérzés és az európai fasizmus fölötti győzelem kultusza, amely fasizmusnak Franco másolója és barátja volt. Egyébként a szocializmusban való csalódás időszaka Oroszországban a köztársasági barátaik iránti együttérzéshez hozzátette a jobboldali piaci diktatúrák iránt érzett szimpátiát, amiért azok meg tudták zabolázni saját kommunistáikat. Hiszen Franco rendszere testesíti meg az alternatív oroszországi történelem egyik variációját: egy fehér tábornok győzelmét a polgárháborúban.

A zsarnokság átmenete demokráciába nem csak a tekintélyelvű országok lakosait érdekli, akik azt magukra próbálják. Általában érdekli az embereket. Egyvalaki hatalmának átmenete mindenki hatalmába, a kevesek jogainak átmenete a többség jogaiba univerzális, általános emberi téma. Már az antik történészek részletesen meséltek az ókori zsarnokságok létrejöttéről és bukásáról, és kialakították a zsarnokölők tiszteletének normáját.

A rezsim bukása Spanyolországban és Portugáliában még számomra is személyes emlék. Együtt a tulipánokkal az ablak előtti virágládákban, a mozgó fénysávokkal a plafonon, amelyek titokzatos éjszakai kocsik útját vetítették oda, a május elsejei fúvószenekarok puffogását felénk hozó széllel, kisgyerekkoromból, öntudatra ébredésem kora hajnalából emlékszem a fekete-fehér szovjet televízió képernyőjére a falra kúszó filodendron alatt, ahol ismeretlen, napfényes utcákon idegen katonák fedezékeket rohannak meg szokatlan, a mienktől eltérő sapkákban; emlékszem a bemondó kellemes búgó hangján elhangzott új szóra: Lisszabon. És későbbi, már kamaszkori emlékezetemben él a megmagyarázhatatlan öröm, hogy a kapitalista Spanyolországban nagyon jó emberek győztek, majdnem a mieink, tehát a mi jó világunk kicsit kiszélesedett, és ott, ennek a világnak az új részében most egy jóképű új miniszterelnök van, a szocialista González, a becsületes mosolyával, akit még egy gyerek is fiatalnak lát.

Attól kezdve szerettem volna megtudni, hová futottak azok a katonák, és miért mosolygott úgy González. Végül eljött az idő, hogy el tudjak igazodni ebben. Meg kellett hozzá tanulnom idegen nyelveket, utaznom kellett a világban, olvasnom, hosszú órákon át dokumentumvideókat néznem, beszélgetnem kellett. Előző könyvecskémet, a Kicsi a mítoszt, anyámnak kellett volna ajánlanom, hiszen a benne összegyűjtött néhány szöveget az ő kis lakásában írtam Moszkva északkeleti részén, de nem jutott időben az eszembe. Ezt a mostanit ajánlom hát neki. Ő vette a fekete-fehér televíziót, és kapcsolta be aznap, amikor benne az idegen ég alatt katonák futottak. Ő vette és locsolta a kúszónövényt a falon.

Ez a könyv szüleink vagy nagyszüleink ifjúságának idejéről szól, valakinek pedig a saját fiatalkoráról. Ez a könyv az én ifjúságom idejét idézi, amikor véget ért a szovjet rezsim, amely öröknek tűnt. És ez a könyv a jelenről szól, amikor öröknek tűnik az oroszországi rezsim. Úgyhogy rólunk is szól.