Második Trianon?

A borítón: Gyöngyösi János magyar külügyminiszter aláírja
a magyar békeszerződést Párizsban, 1947. február 10-én.
A fénykép forrása: Fülöp Mihály (2008): A befejezetlen béke.
A Külügyminiszterek Tanácsa és a magyar békeszerződés (1947).
Budapest, Püski.

Második Trianon?

Tanulmányok
a párizsi magyar békeszerződés
aláírásának 75. évfordulójára

Szerkesztette
Fülöp Mihály

Budapest, 2022

A tanulmánykötet első kiadása Az elfelejtett béke –
Tanulmánykötet a párizsi magyar békeszerződés
életbelépésének 70. évfordulójára címmel jelent meg
(szerkesztette: Fülöp Mihály, Budapest, Dialóg Campus, 2018).

Szerzők

Baráth Magdolna

Cseh Gergő Bendegúz

Fülöp Mihály

Gyarmati György

Ivánfi Miklós

Kiss Dávid

Lönhárt Tamás

Pákozdi Csaba

Popély Árpád

Szakály Sándor

Szarka László

Vukman Péter

Zseliczky Béla

Szakmai lektor
Gyarmati György

A jegyzeteket szerkesztette, az irodalomjegyzéket
és a névmutatót készítette
Ivánfi Miklós

Az angol nyelvű összefoglalókat lektorálta

Timothy Dowling

Kiadja a Nemzeti Közszolgálati Egyetem

Ludovika Egyetemi Kiadó

A kiadásért felel: Christián László

Székhely: 1083 Budapest, Ludovika tér 2.

Kapcsolat: kiadvanyok@uni-nke.hu

Felelős szerkesztő: Kilián Zsolt

Olvasószerkesztő: Fodor József Péter

Tördelőszerkesztő: Kilián Zsolt

Nyomdai kivitelezés: Pátria Nyomda Zrt.

Felelős vezető: Orgován Katalin vezérigazgató

ISBN 978-963-531-676-2 (nyomtatott)

ISBN 978-963-531-677-9 (ePDF)

ISBN 978-963-531-678-6 (ePub)

© A szerzők, 2018, 2022

Szerkesztő © Fülöp Mihály, 2018, 2022

© A kiadó, 2018, 2021

Minden jog védve.

Tartalom

Bevezető gondolatok (Szakály Sándor) 7

Párizs nem Trianon (Fülöp Mihály) 11

Fülöp Mihály: Az európai békerendezés kezdetei és a magyar béke (1941–1947) 17

Baráth Magdolna: A Szovjetunió és a magyar béke 51

Cseh Gergő Bendegúz: Fegyverszüneti ellenőrzés Közép-Európában:
béke-előkészítés vagy térfoglalás? 65

Gyarmati György: Kertész István és a Duna menti „különbéke” víziója 91

Ivánfi Miklós: Az Államtudományi Intézet, a Teleki Pál Tudományos Intézet
és a magyar béke-előkészítés 105

Kiss Dávid: Az 1947-es magyar béke-előkészítés az új haderő szervezésének
és a határok kialakításának a tükrében 121

Szarka László: Csehszlovákia és a magyar békeszerződés 137

Popély Árpád: A csehszlovák nemzetállami törekvések
és a magyar kisebbség (1945–1948) 157

Zseliczky Béla: Sztálin, Beneš és a magyar kérdés 171

Vukman Péter: Jugoszlávia és a magyar béke 195

Lönhárt Tamás: Az Erdély-kérdésről a második világháború alatti
béke-előkészítés és a párizsi békekonferencia tükrében (1942–1947) 211

Pákozdi Csaba: Nemzetközi kisebbségvédelem a párizsi béke árnyékában –
illúziók vagy perspektívák? 239

Válogatott bibliográfia 247

Névmutató 253

Dokumentumok 259

Térképek 315

Fényképek 333

A kötet szerzői 351

Bevezető gondolatok

75 esztendeje történt, hogy a magyar állam képviselői 1947. február 10-én aláírták a győztes hatalmak – nagyok és kisebbek – küldötteivel Párizsban a második világháborút Magyarország számára lezáró békeszerződést. Ez gyakorlatilag megismételte az 1920. június 4-én a versailles-i Nagy-Trianon-palotában aláírt egyezményt. Az utóbbit mi magyarok legtöbbször csak békediktátumnak nevezzük, miközben a Párizsban aláírt békeszerződéssel kapcsolatban ezt a megnevezést csak a legritkább esetben használjuk.

Feltehetjük a kérdést: vajon miért is nem? A válasz lehetne kellően rövid, legalábbis véleményem szerint: Párizsban nemcsak meghallgatták a magyar békedelegációt, de tagjainak lehetőségük nyílt érvelni, próbálkozni és reménykedni. De volt-e valós alapja a reménykedésnek? A történtek ismeretében azt mondhatjuk, hogy igazából nem.

A világháborúból tervezett magyar kiválási/kilépési kísérlet 1944. október 15–16-án látványos kudarcot vallott. A németek támogatásával a hatalmat megszerző Nyilaskeresztes Párt – Hungarista Mozgalom koalíciós partnereivel együtt a végsőkig való kitartást hirdette meg, és meg is tett mindent azért, miközben a háborúból való kilépést/kiválást támogató magyar politikusok és katonák többsége partvonalon kívülre – pontosabban internáló és/vagy koncentrációs táborokba – került.

A szomszédos országok – amelyek létüket, illetve területük jelentős megnövekedését az első világháborút lezáró Párizs környéki békéknek köszönhették – megelőzték Magyarországot a Németország oldaláról való leválásban: közülük Csehszlovákia és Jugoszlávia már 1939-től, illetve 1941-től a későbbi győztesek „szövetségesének” számított, Románia pedig gyorsabban lépett.

Románia 1944 augusztusában ügyesen „oldalt váltott”, Szlovákiáról elhitették a győztesekkel, hogy mint az egykori Csehszlovákia része a Hitler-ellenes koalíció bizalmára érdemes, míg a volt Jugoszláv Királyság romjain létrejött államokkal szemben az „igazi Jugoszláviát” a Joszip Broz Tito vezette partizánmozgalom és népi kormány képviseli.

Magyarország magára maradt. Támogatói, pártfogói nem akadtak a győztesek körében. Szakértői szinten fel-felmerült ugyan egy Magyarország számára a korábbinál kedvezőbb területi rendezés, de azt döntéshozói szinten gyakorlatilag azonnal elvetették. A magyar remények Romániával szemben járhattak volna valamilyen szinten eredménnyel, amelyre az alapot a Szovjetunió és a szövetségesek által Romániával kötött fegyverszüneti egyezmény azon kitétele ad(hat)ta meg, miszerint Erdély vagy annak nagyobb része Romániát illeti meg. Ez egyébként azt is magában foglalta, hogy Románia kérdésében is a Szovjetuniónak lesz/van/volt döntő szava.

Sztálin nem kívánt engedményeket adni. Tökéletesen azonosult Vjacseszlav Molotovnak, a Szovjetunió külügyi népbiztosának 1943. június 7-én a moszkvai brit nagykövethez, Sir A. C. Kerrhez írt levelében megfogalmazottakkal: „A szovjet kormány úgy véli, hogy azért a fegyveres segítségért, amelyet Magyarország Németországnak nyújtott, valamint azokért a gyilkosságokért és erőszakos cselekményekért, fosztogatásokért és gyalázatosságokért, amelyeket a megszállt területeken követtek el, a felelősséget nemcsak a magyar kormánynak kell viselnie, hanem nagyobb vagy kisebb mértékben a magyar népnek is.”

A fenti mondatok ismeretében nem meglepő, hogy a végső remény – mintegy 4000 négyzetkilométernyi terület Magyarországnak ítélése – is elszállt Párizsban. Az amerikai béketervek – amelyek bizonyos mértékben igyekeztek volna az első világháborút lezáró területi rendezések igazságtalan voltán javítani – érdemben szóba sem kerültek. A magyar békeszerződés a szovjet érdekek és elvárások alapján fogalmaztatott meg.

A magyar állam képviselői tudomásul vették a feltételeket, és aláírták a békeszerződést, amely számos téren kedvezőtlenebb volt Magyarországra nézve, mint amelyet a versailles-i Nagy-Trianon-palotában 1920. június 4-én írtak alá.

A magyar békeszerződés 1947. szeptember 15-én lépett életbe, amikor a három szövetséges nagyhatalom, a Szovjetunió, az Amerikai Egyesült Államok és Nagy-Britannia kormánya Moszkvában a ratifikációs okmányokat letétbe helyezte. A Magyar Országgyűlés „a Párizsban 1947. évi február hó 10. napján kelt békeszerződést” mint az 1947. évi XVIII. törvénycikket emelte törvényerőre. Ezzel a jogi aktussal Magyarország második világháborús története lezárult, és azt követően helyzete, sorsa évtizedekre megpecsételődött.

Magam úgy vélem, hogy a döntés nem Párizsban született meg. Ott csak véglegesültek a nagyhatalmi elképzelések.

Magyarország és Európa keleti felének, középső területeinek a sorsa már korábban eldőlt. Teherán – Jalta – Potsdam. A három – de ténylegesen csak két – nagyhatalom megállapodott abban, hogy milyen is lesz a világ térképe a háború győzedelmes befejezése után.

Ki-ki a maga érdeke szerint próbálta meggyőzni szövetségesét, de a legerősebb fél – ebben az európai térségben – Sztálin volt. Roosevelt és Churchill érdemben csak statisztáltak. Utóbbi még próbált egyezkedni Sztálinnal 1944 őszén Moszkvában, de a sokat emlegetett szalvétadarab (?) vagy papírfecni (?) valóban fecni maradt. A rajta szereplő százalékok eltűntek a béketárgyalások heteiben, hónapjaiban. Kelet- és Közép-Európa országainak sorsa megpecsételődött. Voltak olyan államok, amelyek kaptak bizonyos kárpótlást az elvesztett területeikért – példának okáért Lengyelország –, voltak, amelyek területileg egy kicsit gyarapodtak – Jugoszlávia –, míg mások – Románia, Csehszlovákia, Magyarország – területeket veszítettek, de volt olyan állam is – Bulgária –, amelynek a korábbi területi nyereségéről nem kellett lemondania.

Németország mellett a „vesztesek vesztese” Magyarország lett. Párizsban kőkemény diktátumot kapott, amelyről kevesebbet szóltak és írtak, mint Trianonról, és amely oly „természetessé” vált az idők folyamán. Ezzel kapcsolatban senki nem fogalmazta meg, hogy nem kell mindig beszélni róla, de gondolni kell reá. Ezt az elmaradt gondolatot is pótolhatja most ez a kötet, amely tanulmányok segítségével mutatja be a Párizsig vezető utat, és ad képet arról, hogy miként is látták az akkori viszonyokat a szomszéd országokban, miként lett szovjetté az európai béke, és miként nem foglalkozott senki azzal, hogy az adott területek ide-odacsatolásakor mit is gondolnak az ott élők, mit is szeretnének ők. A döntések – mint a történelem során szinte mindig – a győztesek kezében voltak. A győztesek pedig általában csak egy szempontot tartanak fontosnak – a sajátjukét –, szinte soha nem vesznek példát a múltból, és nem gondolnak arra, hogy a veszteseknek is lehet igazsága és minden béke addig állt fenn és meg a történelem folyamán, ameddig az azt aláíró felek között az erőviszonyok nem változtak. Megváltozásaik pedig többnyire háborúkat eredményeztek, amelyeket újabb békekötések követtek, legtöbbször sajnos a tanulságok levonása nélkül.

A második világháború utáni békeszerződések napjainkban is hatályosak. Számos aláíró fél helyzetében ugyan jelentős változás állt be. Határok módosultak, országok estek szét és újak jöttek létre, nagyhatalommá vált az egykori Németország, amellyel a mai napig senki nem írt alá békeszerződést. Egy viszont változatlan maradt: a Magyarországgal aláírt békeszerződés, legalábbis területi kérdéseket tekintve, mert a szerződés számos pontját már az 1950-es években „áthágta” a Rákosi Mátyás nevével fémjelzett kommunista Magyarország, igaz, ezt senki nem vetette a szemére. A legfontosabb tény ugyanakkor nem változott. Magyarország megszállt ország maradt, amely állapot alapvetően 1991-ig állt fenn, amikor is a Magyarországon állomásozó szovjet katonai alakulatok elhagyták hazánkat, és a Párizsban megálmodott független, demokratikus Magyarország valóban létrejöhetett. Igaz, a létrejöttére közel négy és fél évtizedet kellett várni.

A most megfogalmazott gondolatok is olvashatók ebben a kötetben, amely a Második Trianon? címet viseli, miközben az egész párizsi békerendszerre vonatkozóan a Befejezetlen béke alcímet is viselhetné.

A mű a békeszerződés aláírásának és törvénybe iktatásának 75. évfordulójára jelenik meg, Az elfelejtett béke – Tanulmányok a párizsi magyar békeszerződés életbelépésének 70. évfordulójára című kötet átdolgozásaként. S miért kell ismét közreadni, az olvasóközönség elé lépni vele? Mert a címben foglalt békét sem szabad elfelejteni, a kötetben olvasható tanulmányok pedig ma is helytállók. A szerzők – a téma és a korszak legjobb hazai kutatói – alapos tanulmányokban mutatják be a békeszerződéshez vezető utat, a magyar elképzeléseket és a győztesek elgondolásait. Külön teret szentelnek a szomszédos államokban élő magyarokat érintő döntéseknek, továbbá azon személyeknek és intézményeknek, akik és amelyek már a háború évei alatt igyekeztek felkészülni az 1943-tól már egyre inkább látható vereség következményeire.

A kötet szerkesztője és egyik tanulmányának szerzője, Fülöp Mihály jól érzékelteti már írása címében is – Európai béke – vagy pax sovietica? –, hogy mit is jelentett a párizsi béke Magyarország és a közép-, illetve kelet-európai államok többsége számára. A cím kísértetiesen hasonlít Ullein-Reviczky Antal 1947-ben, Svájcban franciául megjelent könyvének címére: Guerre allemande, paix russe, azaz Német háború, orosz béke. Magyarország részese volt a német háborúnak és áldozata az orosz (szovjet) békének, amely 75 esztendővel ezelőtt köttetett meg, és emelkedett jogerőre 1947 őszén. Amely napjainkig meghatározza Magyarország helyzetét és lehetőségeit, miközben a múltba tekintéseink során megfeledkezünk róla. Trianon velünk él – szoktuk mondani. Párizs úgyszintén, csak nem gondolunk rá. Tegyük meg most azt is! Nem kell beszélnünk róla mindig, de gondoljunk reá is! Múltunk megkerülhetetlen része és köszönet Fülöp Mihálynak, Baráth Magdolnának, Cseh Gergő Bendegúznak, Gyarmati Györgynek, Ivánfi Miklósnak, Kiss Dávidnak, Szarka Lászlónak, Popély Árpádnak, Zseliczky Bélának, Vukman Péternek, Lönhárt Tamásnak és Pákozdi Csabának, hogy a feledés homályából elővették ezt a történetet, és reményeim szerint „becsempészik” azt a magyar közgondolkodásba, mert elfelejteni ezt sem szabad!

Szakály Sándor

Párizs nem Trianon

Gyöngyösi János magyar külügyminiszter, illetve a többi legyőzött, Olaszország, Románia, Bulgária és Finnország képviselői Párizsban, a Quai d’Orsay óratermében (Salle de l’Horloge), 1947. február 10-én írták alá országaik – a némethez képest „másodrendűnek” tekintett – békeszerződését. A magyar társadalom kollektív emlékezetéből kihullott a második világháborút lezáró európai békerendezés. A hazai közgondolkodásban mérhetetlenül kisebb szerep jut az 1947-es párizsi magyar békeszerződésnek, mint 1920-as trianoni előképének, holott a párizsi békeszerződés felülírta a trianonit, sőt az 1947-es rendezés ma is hatályos, jogrendünk élő része, a mai Magyarország európai helyét és szerepét meghatározó dokumentum. Párizs érvényben van, Trianon nincs.

Mi indokolja Az elfelejtett béke című tanulmánykötetünk átdolgozott, új kutatási eredményeket tartalmazó, Szakály Sándor értő bevezetőjével ellátott és Pákozdi Csaba nemzetközi kisebbségvédelmi tanulmányával záruló kiadását? Magyarország mind a két világégésből a vesztes oldalon került ki, így önkéntelenül adódik a magyar békeszerződések összehasonlítása, a hasonlóságok és különbözőségek egybevetése. A legyőzött Magyarországgal egyik esetben sem tárgyalták meg a békefeltételeket, a győztes nagyhatalmak „rólunk, de nélkülünk” döntöttek. A magyar közbeszédben ezért vált uralkodóvá az a gondolat, hogy mivel 1947-ben nem történt más, mint egyszerűen megismétlődött az első világháborút követő területi rendezés, különösen a magyar–román határ megvonása esetén, a párizsi békeszerződés egyfajta „második Trianon”. A győztes nagyhatalmak e szemlélet szerint megismételték döntésüket, és – a pozsonyi hídfő kivételével – a két háború közötti határokat állították vissza. E felfogás elfedi azokat a különbségeket, amelyek miatt a magyar szellemi és közéletben máig indulatos vitát kavarnak a második világháborút lezáró béke problémái: Magyarország függetlensége és szuverenitása helyreállításának, valamint a szovjet csapatok visszavonásának elmaradása, a megszállás következtében az 1956-os magyar forradalom leverése, a hamarosan a szomszédoktól hermetikusan elzáró vasfüggönnyé változó magyar határok megvonása, a „második Trianon” hitregéje, a magyar kisebbségek védelmének és önkormányzatának hiánya, Beneš rendeletei.

A versailles-washingtoni békerend és az öt „volt ellenséges” állammal, Olaszországgal, Romániával, Bulgáriával, Magyarországgal és Finnországgal aláírt párizsi békeszerződések közötti különbségek szembeötlők: a második világháború lezárását – közelebbről a német feltétel nélküli kapitulációt – nem követte átfogó rendezésre törekvő békekonferencia; a győztes nagyhatalmak a legfőbb ellenséggel, Németországgal nem kötöttek büntető jellegű, diktált békeszerződést, vagyis olyan, versailles-i típusú német békét, amely az első világháborút követően mintaként szolgált az 1919–1920-ban aláírt Párizs környéki békékhez. Mások voltak a győztesek, de a legyőzöttek oldalán is új szereplők jelentek meg. És legfőképpen: a második világháborúban győztes Szovjetunió nem vett részt a trianoni békeszerződés megalkotásában.

A szövetséges nagyhatalmak háború alatti terveikben elutasították a versailles-i típusú békerendezés megismétlését, Magyarország esetében a politikai határokat közelíteni kívánták a nemzeti-nyelvi határvonalhoz. A vesztes Magyarország a szövetségesekhez sorolt Csehszlovákiával és Jugoszláviával szemben nem remélhetett változást, sőt északi és déli szomszédaink a trianonin is túlmenő követelésekkel léptek fel hazánkkal szemben. Meglehetősen ritkán találkozunk viszont annak említésével, hogy a győztes nagyhatalmak Magyarország javára a vele hasonló politikai helyzetben lévő Romániával szemben határmódosítást fontolgattak. Litvinov szovjet külügyi népbiztoshelyettes Sztálinnak írt feljegyzésében leszögezte: „az Egyesült Nemzeteknek Erdély ügyében semmiféle kötelezettségük nincsen, mivel a trianoni szerződés és az összes formális kötelezettség érvényét vesztette annak következtében, hogy Magyarország is, Románia is (az Egyesült Nemzetek ellen harcoló – F. M.) ellenséges államok.” A háború kezdeti szakaszában, 1940–1941-ben a szovjet diplomácia támogatta az Erdélyre vonatkozó magyar területi követeléseket, a Külügyminiszterek Tanácsa 1945. szeptember 20-i béketárgyalásain az amerikai és a brit (sőt a francia) külügyminiszter vetette fel a határ kiigazítását, mert nem tekintették a trianoni magyar–román határt „ideálisnak”, „igazságosnak”, „méltányosnak” vagy „észszerűnek”. A párizsi magyar békeszerződésben nincs utalás Trianonra, még a határleírásnál sem. A magyar békeszerződés ezért utal a „trianoni” határok helyett az 1938. január 1-jén fennálló határra (kivéve a pozsonyi hídfő), a román békeszerződés a román–magyar esetében az 1938. január 1-jén, a román–szovjet és a román–bolgár esetében pedig az 1941. január 1-jén fennálló határra.

A csehszlovák kormány 1946. április 10-i memorandumában követelte, hogy Magyarország a trianoni határokat „jogosnak, véglegesnek és megváltozhatatlannak” ismerje el, mondjon le a „Szent István-i gondolatról” és az ebből következő területi követelésekről, a címerben a kettős kereszt és a „Szlovákiára emlékeztető” hármashalom használatáról, a revizionizmus jelképét, Szent István koronáját pedig helyezze el az ENSZ múzeumában, illetve érvényesítse a trianoni békeszerződés katonai és gazdasági rendelkezéseit. A szomszéd államok minden erőfeszítése ellenére sem került a párizsi békeszerződés szövegébe Trianonra utalás, még a határleírásnál sem, ugyanis a brit, az amerikai és a szovjet (sőt, Románia esetében a francia) diplomácia egységesen a világháború fő okozójának tartott versailles-i békerendszer, így Trianon elvetéséből indult ki. A párizsi békeszerződésekben intézkedtek a versailles-i békerendszer szerves részét alkotó Nemzetek Szövetsége és Állandó Nemzetközi Bíróság felszámolásáról. Csehszlovákia két vonatkozásban is revideálta a trianoni békeszerződést: a hozzá tartozó, többek között csehszlovákiai magyarokra is vonatkozó, 1919. szeptember 10-i saint-germaini kisebbségvédelmi szerződést elvetette, a trianoni határt a pozsonyi hídfőnél pedig Magyarország hátrányára változtatta meg. Csehszlovákia így lett az egyetlen sikeres revíziós hatalom Európában, amelynek a trianoni határvonalat sikerült megváltoztatnia. A kortársak felismerték ennek elvi jelentőségét: Carlile Aylmer Macartney, a Foreign Office Research Department magyar referense a pozsonyi hídfőre nézve megállapította, hogy amennyiben a „trianoni határ nem szent és sérthetetlen, hanem ott, ahol hasznos és kívánatos, megváltoztatható, akkor több olyan terv létezik, amelyekben sokkal jobban indokolt Magyarország javára változtatni”. Csehszlovákia 1946 novemberében, télvíz idején a magyar lakosság egy részének Csehországba deportálásával elsőként rúgta fel a még alá sem írt párizsi magyar békeszerződést, annak 5. cikkelyét és az 1946. február 27-i magyar–csehszlovák lakosságcsere-egyezményt. A pozsonyi hídfő elcsatolásával megszegte a trianoni békeszerződést, továbbá a csehszlovákiai magyarság jogfosztásával a kisebbségvédelmi szerződést, az Atlanti Charta I., II. és VI. pontját, valamint az Egyesült Nemzetek Alapokmányának rendelkezéseit.

A nagyhatalmak által a második világháború lezárásának szánt rendszer minden igazságtalansága ellenére szilárdnak mutatkozott, noha más, újabb kérdéseket hozott felszínre. A magyar állami függetlenség hosszú évtizedekre fikcióvá változott, a magyar kisebbségek elnemzetlenítése és az „anyaországtól” való elszigetelése előrehaladt. A fennmaradt problémák nagy része a szovjet, az amerikai és a brit döntések következménye. A győztes nagyhatalmak külügyminisztériumainak háború utáni terveit készítő szakértők mindezt világosan látták. Mint ahogy Kertész István, béke-előkészítésünk vezetője is előre látta, hogy a Szovjetunió, az Amerikai Egyesült Államok és Nagy-Britannia Magyarország helyét úgy jelölték ki Európában, hogy a Kárpát-medence békéjének egyetlen kérdésére sem adtak érdemi választ. A valódi békét Magyarország és szomszéd államainak feladata megteremteni, felszámolva a sztálini örökséget, vagyis az egymásnak feszülést és a Bibó-féle „kisállami nyomorúságot”, mindezt a nemzetek közötti együttműködés Európájában.

Fülöp Mihály

I. Európai béke – pax sovietica?

Fülöp Mihály

Az európai békerendezés kezdetei
és a magyar béke (1941–1947)[1]

A második világháború lezárását – közelebbről a német feltétel nélküli kapitulációt – nem követte átfogó rendezésre törekvő békekonferencia.[2] A győztes nagyhatalmak a legfőbb ellenséggel, Németországgal nem kötöttek versailles-i típusú békeszerződést, amely mintaként szolgálhatott volna az olasz, a román, a bolgár, a magyar és a finn[3] béke szövegére. A Külügyminiszterek Tanácsa 1945–1946-ban úgy dolgozta ki ezeket a „másodrendű”[4] szerződéseket, hogy az európai békerendezés egészét meghatározó német (és osztrák) kérdés megvitatását 1947 tavaszára halasztották. A háború „főbűnösét”,[5] Németországot a szövetséges nagyhatalmak soha sem ültették a „vádlottak” padjára, a 21 győztes párizsi konferenciája meg sem tárgyalta a német békeszerződést. Az európai béke központi kérdésének rendezése közel fél évszázadig húzódott: az osztrák államszerződés megkötésére egy évtizedet (1955), a végleges német rendezésre (s nem békeszerződésre) pedig 1990-ig, a(z első) hidegháború végéig kellett várni.

A békerendezés logikus sorrendjének – először a német béke megkötése, utána a „csatlósoké” – felborulása vezetett ahhoz, hogy a szövetségesek olyan büntető jellegű területi és jóvátételi rendelkezéseket dolgoztak ki a „másodrendűnek” tekintett békeszerződések esetében, amelyeket precedensnek szántak a német békefeltételek elfogadtatásánál. A nagy leegyszerűsítések, elhallgatások és önigazolások – a hidegháború – kora elfedte és elfeledtette, hogy 1943 ősze és 1947 tavasza között a három Németországot legyőző nagyhatalom, a Szovjetunió, az Egyesült Államok és Nagy-Britannia együttesen kísérelte meg az átfogó európai politikai és területi rend létrehozását, előbb a londoni Európai Tanácsadó Bizottság[6] fegyverszüneti, majd Potsdam után a Külügyminiszterek Tanácsa béketárgyalásain. A szövetséges és társult hatalmak, illetve a legyőzöttek képviselői az olasz, a román, a bolgár, a magyar[7] és a finn békeszerződést 1947. február 10-én Párizsban, a Quai d’Orsay óratermében (Salle de l’Horloge) írták alá. A győztes nagyhatalmak egymás között tárgyalták meg a békefeltételeket, a legyőzöttek csak azok elfogadásáról dönthettek. A békediktátum-jelleg abból is kitűnt, hogy a békeszerződések akkor léptek életbe, amikor 1947. szeptember 15-én a nagyhatalmak az olasz békeszerződést megerősítő okmányaikat Párizsban, illetve a román, a bolgár, a magyar[8] és a finn esetben Moszkvában letétbe helyezték. Ez azt jelentette, hogy a többi győztes vagy a legyőzött akaratnyilvánításától, illetve jóváhagyásától függetlenül a Külügyminiszterek Tanácsa által összeállított békeszerződéseknek érvényt szereztek.

A legyőzött Magyarországgal – a többihez hasonlóan – nem tárgyalták meg a békefeltételeket, „rólunk, de nélkülünk” döntöttek. A magyar közbeszédben a második világháborút lezáró béke annak büntető és diktált jellege miatt máig indulatos vitát kavar. A párizsi békeszerződést a kollektív emlékezet az 1937-es határoknál is kedvezőtlenebb területi rendezés, a szomszéd államokban élő magyarság autonómiájának, a kisebbségek nemzetközi jogvédelmének hiánya, a súlyos jóvátétel miatt egyfajta „második Trianonként” rögzítette. Ezért vetődhet fel újra és újra, hogy miért Magyarország lett a legfőbb vesztese a békerendezésnek? (Ez esetenként – burkoltan – azt is magában hordozta, hogy véglegesnek tekinthetők-e határaink?)

A szövetséges nagyhatalmak 1941 őszétől fokozatosan, több szakaszban alakították ki a háború utáni európai politikai és területi rendet,[9] amelybe előbb a magyar fegyverszünetet, majd a békét illesztették. Sztálin kezdeményezte (1941) a kontinentális Európa „újjászervezését”. Sztálin, Roosevelt és Churchill[10] a Teherántól Jaltáig terjedő második időszakban (1943–1945) a német kapituláció és a „csatlós” államok fegyverszüneteinek feltételeit határozták meg: a jaltai Felszabadított Európáról szóló nyilatkozatban közös, európai politika megfogalmazására tettek kísérletet. A harmadik szakaszban, a Külügyminiszterek Tanácsa londoni, párizsi és New York-i ülésszakain (1945–1946) dolgozták ki az olasz, a román, a bolgár, a magyar és a finn békeszerződést, hozták létre a jelenlegi európai békerend alapjait.

A magyar békeszerződés végleges szövegéhez, határaink megvonásához fűződő nagyhatalmi viták és döntések az európai békerendezés első szakaszaihoz fűződnek. A békeszerződés életbelépésével Magyarország függetlensége és katonai, politikai és gazdasági szuverenitása nemzetközi jogi értelemben, névlegesen helyreállt, a Szövetséges Ellenőrző Bizottság megszűnt. A megszálló szovjet csapatokat 1947. december 15-ig ki kellett vonni Magyarország területéről, „mindazonáltal a Szovjetuniónak fennmarad a joga magyar területen oly fegyveres erők tartására, amelyre szüksége lehet ahhoz, hogy a Szovjet hadseregnek az ausztriai Szovjet megszállási övezettel való közlekedési vonalait fenntartsa.”[11] Volt-e esély arra, hogy a szovjet csapatokat a magyar békeszerződés életbelépésével egyidőben vonják vissza Magyarországról, és ezzel valóban helyreállítsák az ország függetlenségét és szuverenitását? Miért húzódott el évekig az európai békerendezés negyedik szakasza, az osztrák államszerződés megkötése?

A Németországot és Európát kettészakító hidegháború Olaszországot az angol–amerikai, Romániát, Bulgáriát és Magyarországot a szovjet szövetségi rendszerbe tagolta. A kelet–nyugat szembenállás, az új, a győzteseket és a legyőzötteket egyaránt magába foglaló szövetségi rendszerek felépítésének logikája hamarosan kitörölte a nagyhatalmi diktátummal létrehozott, büntető jellegű, „másodrendű” békeszerződések megkötésének még az emlékét is. A központi, az úgynevezett német kérdés évtizedes hiszterizálódása – Németország és Európa hidegháborús kettéosztása – évtizedeken át félretolta a mellékveszteseket illető párizsi békemű kibeszélését. A francia–nyugatnémet „megbékélésre” épülő nyugat-európai tömb létrejötte pedig elfedte és elfeledtette az európai politikai és területi rend létrejöttének eredetét. Csak a hidegháború leáldozása tette lehetővé – 1990 után –, hogy tabuktól és az addigi értelmezési sablonoktól megszabadulva eredeti összefüggéseibe tudjuk helyezni az európai békerendezést. A hidegháború befejezése hogyan és milyen mértékben értelmezte újra a győztes nagyhatalmak és a legfőbb legyőzött európai helyét és szerepét, változtatta meg felfogásunkat a magyar béke-előkészítésről és békekötésről? A kérdések megválaszolásához tekintsük át az európai békerendezés szakaszait.

Pax sovietica és az olasz precedens[12] (1941–1943)

Sztálin még a moszkvai csata végkifejlete előtt kész európai rendezési tervvel állt elő. Új szövetségesével, Nagy-Britanniával mihamarabb kölcsönös segítségnyújtási és a békerendezésről szóló szerződést kívánt kötni, azt kiegészítve egy titkos jegyzőkönyvvel a határok „újraszervezéséről”.[13] A szovjet miniszterelnök a Molotov–Ribbentrop-paktum[14] Hitler-ellenes változata, egyfajta „Molotov–Eden-paktum”[15] megkötésére készült. Sztálin Moszkvában Eden angol külügyminiszterrel 1941. december 16-án ismertette az Európát angol–szovjet katonai szövetségre, illetve érdekszférákra osztó titkos jegyzőkönyv vázlatát:

(1)Lengyelország megkapná Kelet-Poroszországot és a danzigi korridort, a területek német lakosságának Németországba evakuálásával. A szovjet–lengyel határ a Nyeman folyónál húzódna, Tilsit szovjet-Litvániához tartozna, ettől délre többé-kevésbé a Curzon-vonal állna helyre.

(2)Csehszlovákiát régi határai között állítják helyre, beleértve a Szudéta-vidéket, amelyet stratégiai fontossága miatt semmiképp sem lehet Németországnak átadni. „A csehszlovák területet Délen ki kell terjeszteni Magyarország rovására. Magyarországra kellő büntetést kell mérni (ponyestyi nadlezsasee vozmezdie) az ebben a háborúban tanúsított magatartásáért.”[16]

(3)Jugoszláviát a régi határai között kell helyreállítani és némileg kiterjeszteni Olaszország rovására (Trieszt, Fiume, adriai szigetek stb.).[17]

(4)Albánia függetlensége helyreállítható más hatalmak garanciájával.

(5)Törökország semlegessége fejében megkaphatja a Dodekanészosz-szigeteket, Bulgária töröklakta területeit Burgasztól délre, s némi területet Szíriától, valamint az égei-tengeri szigeteket Szmirna közelében. Bulgáriáról a burgaszi kerületet választanák le, amivel Bulgáriát megbüntetnék háborús magatartásáért. Bulgária némi területveszteséget szenvedjen Jugoszlávia vonatkozásában is. Bulgáriának elegendő egy tengeri kikötő: Várna.

(6)Görögország régi határai állítandók helyre, ugyanúgy, mint a többi németek megszállta ország esetében.[18]

(7)Nagy-Britannia biztonsága érdekében angol tengerészeti támaszponttá kell alakítani Boulogne és Dunkerque kikötőit. Angol–belga–holland katonai szövetség kötendő, angol légi, tengeri és szárazföldi támaszpontok létesítésével Hollandia, Belgium, valamint Norvégia vagy Dánia területén, egyben biztosítva a Balti-tengerre kijutást más országoknak.

(8)Németország meggyengítésére Poroszországról a Rajna-vidék ipari övezeteinek (állam vagy protektorátus formában) leválasztása. Ausztria független államként állítandó helyre, és meglehet Bajorország is. Sztálin később hozzáfűzte, hogy Lengyelország határait az Oderáig kell kiterjeszteni, Poroszország megmaradt területéből berlini államot kell létrehozni.

(9)A Szovjetunió német támadás előtt érvényben lévő, 1941-es határai helyreállítandók. Ebbe beleértendő az 1940. évi szovjet–finn békében meghúzott határ, a balti köztársaságok, Besszarábia, Észak-Bukovina határainak visszaállítása. A Szovjetunió és Lengyelország között általában és egészében a Curzon-vonal áll helyre, Tilsit Litvániához tartozik. Finnország háborús magatartása miatt az 1940-ben Finnországnak nyújtott szovjet ajándékot, Petsamot visszaveszik.[19] A Szovjetunió katonai szövetséget kíván kötni Romániával, ami feljogosítaná a Szovjetuniót arra, hogy román területen szárazföldi, légi és tengeri támaszpontokat létesítsen. „Románia területét nyugaton[20] némileg ki kell terjeszteni Magyarország rovására, ahol jelenleg másfél millió román él. Ez további büntetést (nakazanie) jelentene Magyarország számára háborús szerepéért.”[21] Északon ugyanilyen természetű szovjet–finn katonai szövetség kötendő, amely biztosítaná a Szovjetunió jogát arra, hogy Finnországban szárazföldi, légi és tengeri támaszpontokkal rendelkezzen. Sztálin a titkos jegyzőkönyv irányelveihez még két javaslatot fűzött hozzá:

•A Szovjetunió Németországtól természetben követel (például szerszámgépek[22]) jóvátételt Nagy-Britanniának, Szovjetuniónak, Lengyelországnak és a többi, tőle szenvedő államnak, mivel Eden kifejezetten ellenezte a pénzbeli jóvátétel behajtását.

•A szovjet kormány a demokratikus államok katonai szövetségének létrehozását javasolja, amelyet tanács, vagy más központi szerv irányítana, rendelkezne a nemzetközi katonai erővel a béke és rend fenntartására az újjáépítendő Európában. A Szovjetunió éppen emiatt nem ellenezte Európában államszövetségek alapítását.[23]

Sztálin a háború alatt először és utoljára exponálta ennyire átfogóan és világosan a pax sovietica[24] elveit. A szovjet békecélokat magában foglaló titkos jegyzőkönyvek teljes orosz nyelvű változatai a szovjet–német viszonyt bemutató dokumentumgyűjteményben, 1996-ban láttak napvilágot. Az orosz nyelvű szakirodalomban ennek ellenére máig sem ismerik el, hogy Sztálin kezdettől Európa érdekszférákra osztására törekedett. Eden 1965-ben megjelent emlékirataiban[25] a szovjet diktátor titkos jegyzőkönyv megtárgyalására vonatkozó közléseit összefüggéseiből kiragadva jelentéktelen közjátéknak tüntette fel, miközben a titkos jegyzőkönyv óhatatlanul a szövetségesek egymás közötti tárgyalásainak, az európai békerendezésnek az alapjává vált. Az angol külügyminiszter szovjetet megbékítő politikáját[26] mentegetve azt hangsúlyozta, hogy visszautasította a titkos jegyzőkönyv elfogadását, amerikai és brit domíniumi beleegyezés nélkül még a szovjet nyugati határokat sem volt hajlandó elismerni, jóllehet azt Sztálin a szovjet–angol katonai szövetség megkötése előfeltételének tekintette.

Churchill 1941. december 21-én megtáviratozta külügyminiszterének, hogy nem tudja és nem akarja Sztálin javaslatait az amerikai elnökkel elfogadtatni. Az angol miniszterelnök ellenezte a Molotov–Ribbentrop-paktum következtében létrejött 1941-es szovjet nyugati határok elismerését, mert az ellentmondott volna az alig pár hónapja elfogadott Atlanti Charta elveinek és az Egyesült Nemzetek nyilatkozatának.[27] Az Atlanti Charta területi és politikai elveit szovjet részről kezdetektől fenntartással fogadták.[28] A győzelem előfeltételének Churchill és Roosevelt ugyanakkor a szövetséges egység fenntartását tekintette. Az Egyesült Nemzetek ezért az ellenséggel külön fegyverszünet vagy különbéke[29] kötését tiltó nyilatkozatot bocsátott ki.[30]

Az amerikai elnök – Pearl Harbor ellenére – mindenekelőtt Németország és „csatlósai” legyőzését tartotta szem előtt. Roosevelt elvetette a versailles-i békerendszert és hevesen ellenezte az ahhoz vezető titkos szerződések megkötését, mert azokat a második világháborús katasztrófa fő okozójának tartotta. Az amerikai elnök az ellenség legyőzése előtt nem kívánt a békerendezésről vitát nyitni, mert az szétfeszíthette a „furcsa szövetséget.”[31] Roosevelt az Atlanti Charta elveinek félretételében a balti államok szovjet bekebelezésének jóváhagyását látta. Churchill ugyan hajlott arra, hogy a szovjet nyugati határokat az angol–szovjet szövetségi szerződésben ismerjék el, de a szovjet külügyminiszter washingtoni és londoni útján ehhez nem tudta megszerezni az amerikai támogatást. Molotov és Eden Londonban a szerződést 1942. május 26-án a területi klauzulák nélkül, de a különbékét tiltó cikkellyel írták alá.[32] Sztálin átmenetileg feladta a titkos jegyzőkönyvben foglalt békecélok szerződésbe foglalt elismerésének erőltetését. A megfelelő alkalomra várt, hogy szövetségeseit fait accompli (kész helyzet) elé állítva vethesse fel újra a határok és az érdekszférák kérdését. Ez a pillanat Churchill és Eden 1944. október 9-e és 18-a közötti moszkvai látogatásán érkezett el.[33]

Sztálin területi és jóvátételi rendelkezésekkel kívánta büntetni az ellene harcoló államokat,[34] sőt még a Szovjetunióval hadiállapotban nem lévő Bulgáriát[35] is. Paradox módon az angol beleszólást a szovjetellenes háborúban részt vevő államok fegyverszüneti és békefeltételeibe az tette lehetővé, hogy Nagy-Britannia a szovjet kormány nyomására üzent hadat 1941. december 7-én Finnországnak, Romániának és Magyarországnak.[36] Sztálin arra törekedett, hogy Lengyelországból és Csehszlovákiából németellenes cordon sanitaire-t hozzon létre, ám ehhez szükségesnek látta, hogy az 1941-es szovjet–lengyel határt – a Curzonvonalat módosítva – visszaállítsa, Lengyelország területét Németország rovására megnövelje, erről a területről a németeket „evakuálja”, s a balti államokat újra bekebelezze. Közvetve az előbbiből következett, hogy Ausztriát és a „csatlósokat” Németországról leválassza, és befolyása alá vonja, Magyarországot „háborús magatartásáért”[37] megbüntesse, Csehszlovákia és Románia területét a magyar területek rovására kiterjessze, a háború előtti magyar–jugoszláv határt helyreállítsa. Sztálin Finnországot és Romániát már ekkor katonai ellenőrzése alá és a szövetségi rendszerébe kívánta vonni, míg Magyarország és Bulgária szovjet érdekszférába tartozását csak 1944 őszén döntötték el a hadiesemények, amit Churchill és Sztálin „százalékos megállapodása” szentesített.

Majszkij[38] londoni búcsúlátogatása alkalmával fejtette ki Edennek, hogy a kontinenst két érdekszférára lehetne osztani: a szovjetre keleten, angol–amerikaira nyugaton. Az egyik lehetőség – állította a nagykövet –, hogy a szovjeteket kizárnák Nyugat-Európából és a Földközi-tengerről, amit hasonló módon viszonoznának az angolszászoknak Kelet-Európában. A szovjet kormány nem ezt a megoldást részesítette előnyben. Moszkva Európát egy és oszthatatlan területnek tekintve azt kívánta, hogy a szövetségesek mindegyike fogadja el a „másik érdekeltségét a kontinens mindegyik részén.”[39]

Az első legyőzött állammal, Olaszországgal kötendő fegyverszünet kidolgozása és ellenőrzése lett a „főpróbája” az angol–amerikai–szovjet együttműködésnek. Az angol–amerikai csapatok 1943. július 10-én partra szálltak Szicíliában. Mussolini július 25-i bukását hamarosan követte Badoglio kormányának fegyverszünetkérése. Eisenhower, a szövetséges haderő vezénylő tábornoka tüstént különbékét[40] ajánlott fel az olasz átállás elérésére. A brit Foreign Office már 1943. július 1-jén olyan fegyverszüneti irányelveket kívánt elfogadtatni, hogy függetlenül attól, melyik szövetséges hadsereg győzi le és szállja meg az ellenséges állam területét, fegyverszünetét a három szövetséges nagyhatalom együttesen határozza meg és háromoldalú, angol–amerikai–szovjet ellenőrzést vezetnek be.[41] Az angol diplomácia azt tervezte, hogy az Egyesült Nemzetek Európai Bizottsága intézményesítésével megvalósítja az angol–amerikai–szovjet „direktóriumot”. A Foreign Office ezt tartotta a „lehető legjobb megoldásnak” Európa keleti (szovjet) és „nyugati” (angol–amerikai) szférára osztásának megakadályozására.

Az olasz „főpróbán” a háromoldalú együttműködés elbukott. Az angol Foreign Office az amerikai State Department diplomatáival együtt szövegezte meg az olasz fegyverszüneti feltételeket. Csakhogy az 1943. szeptemberi kettős,[42] az amerikai „rövid” – katonai megadási – és angol „hosszú” – politikai, gazdasági, megszállási, jóvátételi feltételeket magában foglaló – fegyverszünet feltételeinek meghatározásából, mi több, az aláírásából kimaradt a Szovjetunió, holott az Egyesült Nemzetek nyilatkozata és az 1942. májusi angol–szovjet szövetségi szerződés is kizárta az ellenséggel különbéke megkötésének lehetőségét. A szövetségesek háború alatti egységét a külön fegyverszünetek és a különbékék veszélyeztették a legjobban. Márpedig Sztálin azt látta, hogy miközben angol–amerikai részről rendre visszautasítják a számára létfontosságúnak ítélt nyugati határok elismerését, a szovjet „biztonsági övezetet” magában foglaló béketerveit, angol és amerikai részről külön fegyverszünetet kötnek Olaszországgal, ahol a Szovjetuniónak semmiféle beleszólást nem biztosítanak. Az Eisenhower tábornok főparancsnoksága alatt működő kétoldalú, angol–amerikai Szövetséges Ellenőrző Bizottság mellett a háború végéig elhúzódó olasz hadműveletek idején a szovjet katonatisztek csak megfigyelői szerepet töltöttek be. Az angol–amerikai kizárólagosság az olasz fegyverszünetek feltételeinek meghatározásában és az olaszországi szövetséges ellenőrzésben szovjet szempontból precedenst teremtett. Molotov szovjet külügyi népbiztos 1944 őszén lépten-nyomon hivatkozott az angolok és az amerikaiak által megvalósított olaszországi gyakorlatra a szovjet kizárólagosság igazolására a román, a finn, a bolgár és a magyar fegyverszünet feltételeinek és ellenőrzésének tárgyalásánál.

Fegyverszünetek, kapitulációk[43] (1943–1945)

A három szövetséges nagyhatalom a moszkvai külügyminiszteri értekezlet (1943. október 18. – november 1.) és Sztálin, Truman, Churchill/Attlee potsdami[44] konferenciája (1945. július 17. – augusztus 2.) közötti időszakban a fegyverszüneti egyezmények és kapitulációs okmányok kidolgozásával vetették meg az európai politikai és területi rend alapjait. A szovjet–angol tárgyalásokból rajzolódott ki a békerendezés büntető jellege. A Roosevelt és Churchill casablancai értekezletén meghirdetett feltétel nélküli megadás[45] elve azt jelentette, hogy a háborúból kiválni készülő ellenséges államok nem számíthattak tárgyalásos békére, a győztesek teljesen szabad kezet kaptak velük szemben. Sztálin ezért ragaszkodott 1943 nyarán a magyar kormánnyal szemben az elv elfogadtatásához a szövetségesek fegyverszünet-kötési előfeltételeként. Veress László a „kapitulációs csoport” (Kállay, Keresztes-Fischer, Szegedy-Maszák és Szombathelyi Ferenc) nevében kénytelen-kelletlen 1943. szeptember 9-án aláírta azt a kitételt, hogy a „magyar kormány a megfelelő pillanatban nyilvánosan bejelenti a feltétel nélküli megadás elfogadását.”[46]

A Berlin–Róma-tengely összeomlását követően a szövetséges nagyhatalmak külügyminisztériumaiban előbb Olaszország, majd – szovjet[47] kezdeményezésre – Finnország, Románia, Bulgária és Magyarország[48] esetében felülvizsgálták a feltétel nélküli megadás alkalmazását.[49] A casablancai elv (unconditional surrender) olyan értelemben érvényesült, hogy a győztes nagyhatalmak, az Egyesült Államok, Nagy-Britannia és Szovjetunió egymás között tárgyalták meg a fegyverszüneti (és később a béke-) feltételeket. A legyőzött államoknak a szövetséges nagyhatalmak diktátumát vita nélkül kellett elfogadnia. Amikor viszont az átállás pillanata elkövetkezett, a legyőzött ellenségek mindegyikének, Romániának, Finnországnak, Bulgáriának és Magyarországnak megadási feltételeket szabtak. A szövetséges nagyhatalmak béke-előkészítő bizottságai és külügyminisztériumainak tervező részlegei[50] 1944 januárjától a német megadás feltételeit[51] is kidolgozták.

A moszkvai értekezleten Cordell Hull amerikai, Anthony Eden[52] angol és a házigazda, Vjacseszlav Molotov szovjet külügyminiszter – angol kezdeményezésre – vitatta meg a „három nagy szövetséges politikájának összehangolását Európa egészére nézve.”[53] Eden Moszkvában szembesült Európa háromoldalú, paritásos irányításának kudarcával: a finn, a román és a magyar béketapogatódzások[54] a szovjet kormány hatáskörébe kerültek. Az angol kelet- és délkelet-európai konföderációs terveket a szovjetek elvetették. E. Beneš, a londoni csehszlovák kormány elnöke – az addigi angol ellenkezés dacára – 1943 decemberében Moszkvába utazhatott, s e látogatást a szovjet–csehszlovák barátsági, kölcsönös segítségnyújtási és együttműködési szerződés aláírása zárta.[55]

Az Európai Tanácsadó Bizottság és a német–osztrák kérdés

A moszkvai külügyminiszteri értekezleten létrehozott londoni székhelyű Európai Tanácsadó Bizottság (European Advisory Commission – EAC)[56] feladata a német, a „balkáni” (a román, a bolgár és a magyar) megadási okmányok, a fegyverszünet-ellenőrzési rendszerek, a megszállási övezetekre osztás kidolgozása lett. A fő kérdésben, Németország közös megszállása ügyében ugyanis a Három Nagy rákényszerült arra, hogy az alapvető kérdésekben előre megegyezzen. Hadseregeik óhatatlanul német területen találkoztak. Ha nem határolják el előre, meddig nyomulnak előre, versenyfutásuk óhatatlanul fegyveres összecsapássá alakult volna. A szövetségesek normandiai partraszállásáig[57] terjedő időszakban lehetőség nyílt arra, hogy a Szovjetunió, Nagy-Britannia és az Egyesült Államok kialakítsa háromoldalú Németország-politikáját, összehangolja a háború utánra szóló terveit. Az Európai Tanácsadó Bizottság (a továbbiakban ETB)[58] megszállási övezetekre vonatkozó egyezségei Berlin négyhatalmi, fél évszázadig tartó megszállásához, Németország és Európa kettéhasításához vezettek. Az Európai Tanácsadó Bizottság tárgyalásaival viszont sikerült elkerülni a háború végén Németország minél nagyobb részének, fővárosának, Európa szívének megszerzéséért folytatott katonai versenyfutást, az újabb háborús összecsapás bekövetkeztét, a béke azonnali összeomlását. A londoni tárgyalási fórum elhatárolta a németországi szövetséges megszállási övezeteket, megfogalmazta a német megadási okmányt, a berlini Szövetséges Ellenőrző Testület és a bécsi Szövetséges Ellenőrző Bizottság alapokmányát, hat kiegészítő egyezményt, az ausztriai szövetséges ellenőrzés és megszállási övezetekre osztás szerződéseit.

William Strang angol külügyminiszter-helyettes 1944. január 15-én terjesztette a Bizottság tagjai elé a Németország feltétel nélküli megadására, háromhatalmi megszállására, a fegyverszünet végrehajtására vonatkozó javaslatait. A német fegyverszünet tervezete a Foreign Office 1943. július 1-jei rendezőelveiből, az olasz fegyverszünet végrehajtásának tapasztalatából és Cordell Hull Moszkvában 1943 októberében előterjesztett javaslatából indult ki. Tizenhat cikkelyben írta elő a feltétel nélküli megadást, a fegyveres erők (ha szükséges, a német lakosság) 1937-es határok mögé történő visszavonását, lefegyverzését és feloszlatását, a náci szervezetek feloszlatását, a bűnösök megbüntetését, a jóvátételt, a visszaszolgáltatást és a kártérítés fizetését, a hadi- és politikai foglyok, internáltak és külföldiek szabadon bocsátását, a „nagy, ellenséges és csődbe jutott ország” teljes politikai ellenőrzését. Ausztriát megkülönböztetett elbánásban kívánta részesíteni, vagyis a feltételek jelentős részét nem lehetett a „szabad és független”[59] országra alkalmazni.[60]

Strang katonai megszállási tervezetében a teljes és különálló zónákra osztott megszállás mellett foglalt állást. A háromhatalmi megszállást Ausztria leválasztása, Kelet-Poroszország, Danzig és esetleg más térségek Lengyelországnak juttatása, a kis szomszédok bevonulási szándékának megakadályozása, határváltoztatások, tömeges lakosságkitelepítések végrehajtása indokolta. A terv szerint Németországot előbb két, majd három megszállási zónára osztják. Az 1943. november 23-i „Attlee-terv” (The Military Occupation of Germany) Gladwyn Jebb[61] szeptember 9-e és 24-e között előterjesztett javaslatain alapult, és kisebb módosítások után, 1944. január 8-án kormányálláspontként került az ETB angol képviselője elé.[62] A „lényegében egyenlő nagyságú” angol, amerikai és szovjet megszállási övezetek határairól „az ellenségeskedések befejezése előtt egyeznek meg, következésképpen nem függenek azoktól az állásoktól, amelyeket a három fő szövetséges a harcok megszűnésének pillanatában érnek el”.[63] A Foreign Office tervezői 1943 nyarán két véglettől tartottak: a Szovjetunió egyedül diktálhatja a német megadási feltételeket, illetve megáll határainál, és különbékét köt Hitlerrel. A terv ezért a Szovjetuniónak juttatta Németország nagyobbik felét és fővárosát, Nagy-Britanniának a Ruhr-vidéket magában foglaló, számára biztonsági okok miatt létfontosságú északnyugati övezetet az összes kikötővel, az Egyesült Államoknak a Saar-vidéket, a kisebb, délnyugati zónát, amihez a paritás jegyében hozzákanyarították Ausztriát.

Sztálin azonnal felismerte az angol tervezet (világ)történelmi jelentőségét, mivelhogy az Attlee-bizottság Európa keleti – a későbbi NSzK–NDK határig terjedő – felét a szovjet befolyási övezetbe utalja, jóval azelőtt, hogy a Vörös Hadsereg elérné a főellenség területét. Berlin ostromáért a Vörös Hadseregnek kellett meghoznia az áldozatot, de ezzel Sztálin magának követelhette a győzelem oroszlánrészét, a német jövő meghatározásában a főváros és az ország nagyobbik részének ellenőrzésével előnyös helyzetbe került, szabad kezet kapott a német–lengyel határ megvonásában, Európa keleti felében minden vitás kérdést a maga javára dönthetett el. Guszev londoni szovjet nagykövet 1944. február 15-én küldte el kormánya válaszát az angol javaslatra. A zónahatárok leírása, Berlin jövőbeli státusa szó szerint egyezett az angol tervvel.[64]

A német kapitulációs okmány 1944. június 9-én[65] történt elfogadása után a szövetségesek között kibontakozó vita az ausztriai megszállási övezetekről közvetlenül érintette Magyarország nemzetközi státuszát. Szovjet részről 1944. július 1-jén terjesztették az Európai Tanácsadó Bizottság elé azt a tervezetet, ami Ausztria 1937. december 31-i határai közötti helyreállításáról és háromhatalmi, közös megszállásáról szóló elvi megegyezést tartalmazta. A Foreign Office ezzel szemben Ausztria megszállását három egyenlő méretű övezetben képzelte el. Roosevelt egyenesen megtiltotta a londoni Európai Tanácsadó Bizottságban „titokban egy új világot építő” diplomatáinak, hogy belemenjenek Ausztria és a Balkán megszállásába, majd nagy nehezen elfogadta, hogy „jelképes” erőt azért küldjenek oda. Guszev értetlensége láttán John Winant,[66] az amerikai EAC képviselő elmagyarázta, hogy az Egyesült Államok nem vesz részt Ausztria megszállásában, de azért egy „kis” csapatot küldeni fog. Roosevelt és Churchill levélváltása az Európai Tanácsadó Bizottság németországi és ausztriai megszállási övezetek felosztásáról az amerikai elnök teljes érdektelenségét mutatta az európai, különösen a francia, az olasz és a balkáni ügyek iránt.[67] Mindazonáltal Roosevelt nem hagyta jóvá az angol miniszterelnök 1944. májusi javaslatát a hadműveleti területek elhatárolására, miszerint Görögországban az angol, Romániában a szovjet kormány vezető szerepét ismerjék el,[68] mert ez a háromoldalú szövetséges együttműködés helyett érdekszféra-felosztáshoz vezetett.

Sztálin a háború kezdettétől a szovjet béke-előkészítés központi kérdésének tekintette Németország jóvátétellel büntetését. Majszkij bizottsága Versailles-típusú háborús felelősségi cikkellyel igazolta a németek által okozott károk megtérítését. Ennek részeként a német fegyveres erők tagjainak összességét hadifogolynak nyilvánították. Majszkij 1943. november 10-én, illetve 1944. március 3-án azt javasolta, hogy „ki kell hozni Németországból, amit az »éhezési küszöb« felett lehet”, és „biztosítani kell, hogy népe számára a munka a kényszermunkával legyen egyenlő”.[69] Majszkij Jaltában Németországgal szembeni jóvátételi követelésként 20 milliárd dollárt terjesztett elő a gazdaság békebeli teljesítményének két-háromszorosan eltúlzott adatai alapján, teljesen figyelmen kívül hagyva a háborús pusztításokat, a milliószámra menekülőket és kiűzötteket. Sztálin a Németországot büntető összeghez mérte a csatlósoktól követelt jóvátétel mértékét: a finn előzetes fegyverszüneti tárgyalásoknál 600 millió dollárt, a magyar esetben eredetileg 400 millió dollárt, a román fegyverszüneti egyezményben 300 millió dollárt terjesztett elő. Churchill (és Roosevelt) Teheránban és Jaltában egyaránt ellenezte a jóvátétel fizetését. Sztálin Jaltát követően határozta el, hogy a Vörös Hadsereg előre nyomulásával egy időben a felszabadított-megszállt területekről hadizsákmányként szállíttat el minden ipari berendezést és értéket, ezzel „természetben” behajtva azt a jóvátételt, amit angol–amerikai szövetségese megtagadott tőle.

1944 őszétől a Vörös Hadsereg katonai előre nyomulása Európa keleti felében gyökeresen megváltoztatta az erőviszonyokat. A Köztes-Európára vonatkozó angol és amerikai külügyi tervezés teljesen értelmét vesztette, mivel katonai jelenlét híján, úgysem tudtak elképzeléseiknek érvényt szerezni. Attól a pillanattól kezdve, hogy a szövetségesek partra szálltak Normandiában – miközben a Vörös Hadsereg alakulatai elérték a román, a finn és a magyar határt –, szoros kölcsönhatás figyelhető meg a hadműveletek és az Európai Tanácsadó Bizottság tárgyalásai, illetve az egyezmények formálódása között. Ez konkrét példákkal igazolható. Szovjet részről – több mint féléves halogatást követően – a német megszállási övezetekről szóló egyezményt 1944. szeptember 12-én sietve aláírták. Sztálin jó előre biztosítani kívánta magának az akkori Németország felére kiterjedő zónáját, mielőtt a Vörös Hadsereg azt ténylegesen elfoglalhatta volna. Mindez fordítva többszörösen igazolódott: a végső megegyezést az Európai Tanácsadó Bizottságban késleltette az amerikai–angol, valamint a szovjet hadsereg versenyfutása 1944 őszén a Balkánért, a háború utolsó szakaszában pedig Berlinért, Ausztria minél nagyobb részének megszerzéséért, Triesztért, Csehszlovákia területének ellenőrzéséért. A szövetségesek között vita támadt csapataiknak az előre meghatározott övezethatárokra való visszavonását illetően, a Bécs és Berlin nyugati zónáiba való bevonulás kérdésében, az amerikai és az angol zónákból a francia övezetek kihasítása miatt.

A „szovjet” fegyverszünetek

A Vörös Hadsereg előretörése bizonyossá tette, hogy Németország „csatlósai” egyedül a Szovjetuniónak adhatják meg magukat. Bekövetkezett az, amit az angol diplomaták előre láttak, és aminek elkerülésére mindent megtettek. A Szovjetunió az ellene harcoló „csatlósok” fegyverszüneti tárgyalásait a londoni Európai Tanácsadó Bizottság fórumáról Moszkvába „telepítette át”.

A három állam- és kormányfő Teheránban[70] az utolsó napon[71] tárgyalta meg a finn fegyverszünet feltételeit. Sztálin kivételesen fontosnak tartotta Finnország „kiütését” a háborúból. Különleges jelentőséget tulajdonított annak, hogy Finnországot semlegesítse, Németországról leválassza. Sztálin teheráni békefeltételei az 1940-es finn békeszerződés helyreállítására, a jóvátételre, a Németországgal való szakításra, a németek Finnországból való kiűzésére, a finn hadsereg újjászervezésére vonatkoztak. Churchill és Roosevelt a finn függetlenség fenntartását kérte a szovjet diktátortól. Az angol miniszterelnök elismerte a Szovjetunió vezető szerepét a Balti-tenger térségében, különösen a tengeren és a levegőben. Sztálin tartós különbéke megkötésére és Finnország megbüntetésére törekedett. A magát megadó ellenségtől megkövetelte katonai, területi és jóvátételi feltételei vita nélküli elfogadását.

Paasikivi volt finn elnök és moszkvai követ 1944. február 12-én tárgyalásokat kezdett Kollontaj asszonnyal,[72] majd 21-én vette kézhez Stockholmban a fegyverszüneti feltételeket. A szovjet kormány a feltételeket nyilvánosságra hozta. Veress László február közepén közölte a S.O.E.[73] kapcsolatával, hogy „Budapesten rendkívül gondosan figyelik Finnország ügyét és Kállay minden tizenöt percben hírt kér Finnországról”.[74] A budapesti „kapitulációs csoport” a finn példán bátorodott fel, amikor elhatározta az oroszokkal való közvetlen kapcsolatba lépést, a megadási ajánlata realizálására – angol közvetítéssel – elintézné „néhány, még mindig a keleti fronton álló és visszavonulni képtelen magyar hadosztály fegyverletételét az oroszok előtt”.[75] Köztes-Európában a bukaresti, a budapesti és a szófiai kormány és az ellenzéki csoportok Paasikivi tárgyalásain keresztül próbálták felmérni, hogy mire számíthatnak a győztes Szovjetunió részéről.

A finn kormány Magyarország német megszállása után, 1944. március 26-án küldte Moszkvába Paasikivit és Carl Enckellt, ahol Molotov szovjet külügyi népbiztos a németekkel való szakításra, a szigorú fegyverszüneti feltételek (1940-es határok, 600 millió dollár jóvátétel) elfogadására akarta rábírni a finn küldötteket. Ha ebbe belemennek, kilátásba helyezte a szovjet–finn (külön)béke megkötésének lehetőségét. Molotov úgy tekintette, hogy Finnország puszta létezése, függetlensége a Szovjetunió nagylelkű ajándéka. A finn kormány 1944. április 2-án, a kétszáz tagú parlament 12-én vitatta meg a fegyverszüneti feltételeket és Paasikivi javaslata ellenére azokat nyíltan és egységesen elutasította. Helsinkit egyszerre riasztotta Magyarország német megszállásának példája, illetve a szovjet területi és jóvátételi követelések nagysága.

Mannerheim 1944. augusztus 25-én Kollontaj asszonyon keresztül kért békét a Szovjetuniótól. A szeptember 19-én Moszkvában aláírt fegyverszünet – a román, a bolgár és a magyar kapitulációs okmánnyal összehasonlítva – Finnország kivételes helyzetét rögzíti. A jóvátételt 300 millió dollárra mérsékelte; a finn kormányt nem kötelezte Németország elleni hadüzenetre, további háborús részvételre; Finnországot a szovjet csapatok nem szállták meg, vagyis „az orosz medve soha nem jött be”; a finn hadifoglyok hazatérhettek; a fegyverszünet feltételeit beemelték a finn békeszerződésbe.

A Balkán-félsziget és Közép-Európa feletti befolyás megszerzéséért folyó szovjet–angol küzdelemben döntő szerepe volt a román fordulatnak. A kormány és ellenzéke a háborúból kivezető utat az olasz fegyverszünetek megkötésével egy időben kezdte keresni. A béketapogatódzásokat Stockholmon[76] és Ankarán[77] keresztül Mihai (Ică) Antonescu miniszterelnök-helyettes, külügyminiszter,[78] – az akkor 21 esztendős ifjú uralkodó, Mihály,[79] Románia királya támogatásával – a történelmi pártok vezetői, Iuliu Maniu, a Nemzeti Parasztpárt,[80] és Ion I. C. Brătianu, a Nemzeti Liberális Párt[81] elnöke kezdeményezték. Mindkét csoport az angol–amerikai csapatoknak kívánta megadni magát balkáni partraszállásuk alkalmával. Ezzel szemben 1944. április elején a Vörös Hadsereg lépte át az 1941-es szovjet–román határt. Besszarábia és Észak-Bukovina román szempontból végleg elveszett. A szovjet kormány 1944. április 12-i fegyverszüneti feltételeleiben a bécsi döntést igazságtalannak nyilvánította, egyetértett azzal, hogy „Erdély egészét, vagy nagyobb részét a békerendezés megerősítésétől függően visszaszolgáltassák Romániának, és e cél elérésére a szovjet haderő a román haderővel közös hadműveleteket kezdjen a magyarok és németek ellen”.[82]

Mihály király[83] az 1944. augusztus 23-i fordulatot Antonescu marsall letartóztatásával az áprilisi feltételek alapján hajtotta végre. A román hadsereg és az állami apparátus egy emberként állt a király mögé. A román átállás legfőbb mozgatórugója Észak-Erdély „visszaszerzése” volt. A román fordulat teljes meglepetésként érte a román társadalmat, a szövetségeseket és természetesen Hitlert is. Az következett be, amire senki sem számított. Az ifjú uralkodó egyedül, az ellenzék nélkül szállt szembe Ion Antonescuval. Hitler azonnal elrendelte, hogy „tapossák el a puccsot”. A királyi palotát a német légierő bombázta, a kormány a román nemzeti bank alagsorába, a király és családja vidékre menekült. A román kommunisták arra készültek, hogy a Vörös Hadsereget bevárva, maguk veszik át a hatalmat, valahogy úgy, ahogy két hét múlva ez Szófiában bekövetkezett. Ezzel egy időben a szovjet vezérkar tábornokai (Antonov, Styemenko) is le akartak sújtani a monarchiára, de Sztálin türelemre intette őket: „Idegen király, nem a mi dolgunk. A vele szembeni türelem kedvező hatásúnak tetszik a szövetségeseinkkel való kapcsolatainkban is.”[84]

Molotov 1944. augusztus 25-én értesítette a londoni Európai Tanácsadó Bizottság angol és amerikai képviselőjét arról, hogy a szovjet kormány a fegyverszünetben Magyarország és Románia között az 1937-es (trianoni) határokat kívánja helyreállítani. London akadékoskodásai miatt a fegyverszüneti tárgyalások Moszkvában szeptember 12-ig húzódtak. A román fegyverszünetben – Churchill beavatkozása nyomán – megerősítették az áprilisi formulát (Erdély egészét, vagy nagyobb részét),[85] ami sikeres magyar kiugrás esetén elvileg nyitva hagyta a határkérdést. A fegyverszünet aláírásáig 166 ezer román katona esett szovjet hadifogságba. Sztálin viszont véglegesnek[86] tekintette Magyarország és Románia között a „régi határt,”[87] a kiugrásra készülő Horthyval elfogadtatta a trianoni magyar–román határ helyreállítását az előzetes fegyverszüneti feltétel 1944. október 11-i moszkvai aláírásával.[88] Churchill és Eden a „százalékos megállapodással” (Romániában 90%-os[89] szovjet befolyás) szabad kezet adtak a szovjeteknek a román függetlenséget védelmező alkotmányos monarchiával és a történelmi pártokkal szemben. Litvinov[90] külügyi népbiztoshelyettes 1944. júniusban Sztálinnak és Molotovnak javasolta: Magyarországot és Romániát úgy hajtsák a szovjet politika jármába, hogy Észak-Erdélyt a Vörös Hadsereg „átmenetileg ragadja meg”, az ne kerüljön se magyar, se román uralom alá. A megszállt-felszabadított területek katonai közigazgatása bizonyult annak az emeltyűnek, amivel Sztálin a román politikai rendszert a kifordította a sarkaiból. Visinszkijt[91] Bukarestbe küldte az olasz precedens romániai alkalmazására. Észak-Erdélyt 1944. november 12-én szovjet katonai közigazgatás alá helyezték.[92] Sztálin a terület státuszának kérdését használta fel arra, hogy elősegítse a kommunista hatalomátvételt, a román társadalom Erdély „visszaszerzésének dicsőségét” ne Mihály királynak, a történelmi pártoknak tulajdonítsa, hanem a román baloldalnak. Visinszkij külügyi népbiztoshelyettes a Szovjetunió mint megszálló és fegyverszünetet ellenőrző hatalom nevében 1944 novembere és 1945 márciusa között erőszakkal kényszerítette ki a Sănătescu-, majd a Rădescu-kormány leváltását, a szovjet- (és magyar-) barát Petru Groza kormányfővé kinevezését. Visinszkij Sztálin „ajándékát,”[93] Észak-Erdélyt 1945. március 13-án adta át Kolozsvárott az általa hatalomra jutatott baloldali román kormánynak. Románia sikeres kiugrása ellenére betagozódott a szovjet befolyási övezetbe, osztozott Köztes-Európa többi államának sorsában. Azt kapta jutalomként, amit a többi büntetésként.

A román fordulat következtében a Vörös Hadsereg 1944 augusztusára és szeptemberére kijutott a bolgár[94] és a magyar[95] határhoz. Bulgária a második világháború utolsó szakaszáig megvalósította azt a koncepciót, amelyet Teleki Pál Magyarországra nézve kívánatosnak tartott: a fegyveres semlegességet. Bulgária volt az egyetlen német „csatlós” állam, amely egyedül az angol–amerikai szövetségesekkel állt hadban, a Szovjetunió ellen nem harcolt. 1943 őszén, az olasz kapitulációt követően az addig jugoszláv (Macedónia) és görög (Trákia) területeket megszálló bolgár hadsereg elfoglalta Szalonikit.[96] 1944 nyárutóján angol–szovjet versenyfutás kezdődött a Bulgária feletti ellenőrzés megszerzéséért. Churchill szövetségesét, Görögországot[97] támogatva meg akarta büntetni Bulgáriát. Ez azt jelentette, hogy amennyiben Bulgária angol–amerikai oldalra áll, ki kell ürítenie a „visszatért területeket”, Macedóniát és Trákiát. A szövetségesek oldalára átállás súlyos feltételek vállalását jelentette, anélkül, hogy a nyugatbarát bolgár elit puszta létét angol–amerikai részről a Szovjetunióval és a bolgár kommunistákkal szemben biztosították volna.

1944. augusztus 25-én a Bagrianov-kormány fegyverszünetet kért. Mosanov volt nemzetgyűlési elnök Kairóba utazott, hogy az angol–amerikai szövetségesek fegyverszüneti feltételeit átvegye, ámde Bulgária nem akarta átállásával azt kockáztatni, hogy egyszerre keveredjen harcba Németországgal és a Szovjetunióval. Mosanov az angol diplomatáknak azt bizonygatta Kairóban, hogy „a bolgár kormány el akarja kerülni azt, ami Magyarországon történt, ahol az elit jelentős részét börtönbe zárták, a zsidók a legbrutálisabb bánásmódban részesültek”.[98] A Szovjetunió 1944. szeptember 5-én hadat üzent Bulgáriának. A Vörös Hadsereg puskalövés nélkül bevonult az országba. A szeptember 9-én hatalomra juttatott szovjetbarát Kimon Georgiev kormánya a Szovjetunióhoz fordult fegyverszünetért. A Görögországban és Jugoszláviában állomásozó „náci csatlós”, „megszálló” bolgár hadsereg egyetlen éjszaka leforgása alatt csodálatos metamorfózison ment keresztül: átváltozott a szövetségesek oldalára álló, a Makedóniát és Trákiát „felszabadító”, „forradalmi” hadsereggé, amely a bolgár megadás fogadására partraszálló angol hadsereg tisztjeit letartóztatta és Szófiába internálta. Az incidens a háború során először hozta közel a szövetségesek közötti, szovjet–angol katonai konfliktus lehetőségét. Az angol kormány ezért kezdeményezte diplomáciai úton előbb Bulgáriára, majd a Balkán-félsziget egészére a hadműveleti övezetek szétválasztását, nehogy hadseregeik „frontális összeütközésbe kerüljenek”.[99]

Churchillnek nem volt más választása, mint Moszkvába utazni, Sztálint rávenni, parancsolja meg a „nagy szláv testvér” oltalma alá menekülő bolgár kormánynak, hogy a fegyverszünet megkötésének előfeltételeként vonuljon ki az Égei-tenger melléki területekről. A két „öreg imperialista”[100] természetesen érdekszférákban, befolyási-biztonsági övezetekben gondolkodott. Churchill október 9-e és 18-a közötti moszkvai tárgyalásain a „százalékos megállapodás” keretei között alkudozott Sztálinnal a bolgár fegyverszüneti feltételekről. Sztálin biztosította arról Churchillt, hogy Bulgáriát meg kell büntetni, de 90%-os szovjet befolyás mellett kardoskodott. Az angol miniszterelnök előbb 75%, majd Eden 80% befolyást engedve a Szovjetuniónak Bulgária esetében, elérte azt, hogy Tolbuhin marsall parancsolta vissza a bolgár hadsereget Nagy-Britannia szövetségese, Görögország (Trákia) területéről. Az 1944. október 28-án aláírt moszkvai bolgár fegyverszünet szovjet protektorátus alá vonta a legyőzött államot. A kapituláció a bolgár társadalom számára nem a háború végét, hanem kezdetét jelentette. A bolgár hadsereg szerbiai és magyarországi csatatereken vérzett el. A fegyverszünet háborús bűnösségi cikkelye alapján a cári rendszert valósággal lefejezték: a régenstanács tagjait, a kormányok minisztereit, a Nemzetgyűlés képviselőit kivégezték. Forradalmi, rögtönítélő bíráskodással kétezer halálos ítéletet hoztak, többet, mint egész Európában. Húszezer embert ért utol a „népítélet”, kétszer annyit, mint Franciaországban. Bulgáriát a fegyverszüneti feltételek elfogadtatásával a szovjet „protektor” manőverezte bele a „visszaszerzett” területek átengedésébe. A békeszerződés életbelépéséig, 1947 végéig az ország a Vörös Hadsereg megszállása alá került.

Eden és Molotov 1944. október 10-én és 11-én tárgyalt Moszkvában a magyarországi szovjet befolyás mértékéről. Churchill előző este 50%-ot ajánlott. Molotov október 10-én 75% mellett érvelt, mivel a Vörös Hadsereg katonái Magyarországon súlyos veszteségeket szenvedtek, ezért aligha értenék meg, ha a harcokban részt sem vevő szövetségesek egyenlő részt kérnének a magyar fegyverszünet ellenőrzésében. A szovjet külügyi népbiztos bejelentette, hogy a Szovjetuniónak nincsenek területi követelései Magyarországgal szemben, csak abban érdekelt, a „szomszédos[101] ország soha többé ne állhasson az agresszor oldalára.”[102] Október 11-én Molotov váratlanul elfogadta Magyarországra és Bulgáriára a 80%-os befolyásként értelmezett amerikai Szövetséges Ellenőrző Bizottság formulát, ami a háború után háromoldalúvá alakította az ellenőrzést. A fordulatot az okozta, hogy Faragho Gábor aláírta a fegyverszünet megkötésének előfeltételét, a „megszállt” területek kiürítését, a trianoni határra való visszavonulást. Ezzel egy időben Tolbuhin marsall kiparancsolta a bolgár hadsereget a görög és a jugoszláv területekről. A szovjet külügyminiszter Edennek és Harrimannak Horthy kérését tolmácsolta: hagyjanak időt a magyar kormánynak csapataik Budapestre rendelésére, mert a németek zsidó pogrommal fenyegettek. Molotov már másnap, október 12-én el akarta kezdeni a szövetségesek közötti magyar fegyverszüneti tárgyalásokat a román fegyverszüneti egyezmény szövege alapján. Faragho október 14-i tiltakozása a Maniu-gárdák észak-erdélyi atrocitásai miatt azzal az eredménnyel járt, hogy a szovjet katonai hatóságok kiutasították Kolozsvárról a román katonai és közigazgatási hatóságokat, nyilván abban a reményben, hogy hozzájárulnak a magyar kiugrás sikeréhez.

A magyar kérdés Churchill elutazása előtt, október 17-én későn este újra terítékre került. Az angol miniszterelnök megkérdezte Sztálintól, illene-e elképzeléseibe, ha Lengyelországot, Csehszlovákiát, Magyarországot és Ausztriát egy államcsoportba egyesítenék? Sztálin kétségbe vonta az egyesítés lehetőségét, mert a háborút követő három-négy évben Magyarország, Csehszlovákia és Lengyelország bizonyosan a túlfűtött nacionalizmus gőzében fog élni. A kisállamok leghőbb kívánsága saját nemzeti életük berendezése lesz. Az angol miniszterelnök érdeklődésére Sztálin elmondta, hogy Horthyt a németek letartóztatták, majd hirtelen meglepő javaslattal fordult hozzá, miszerint hallotta, Churchill magasnak találja a 400 millió dollár jóvátételt, amit Magyarországnak meg kell fizetnie. „Ő, J. V. Sztálin meg szeretné kérdezni Churchillt, hogy megfelelőnek találná a jóvátétel összegének 300 millió dollárra mérséklését, azzal a feltétellel, hogy a Szovjetunió 200 millió dollárt kapna, a magyar agressziót elszenvedő többi szövetséges pedig 100 millió dollárt?”[103] Churchill és Eden a szovjet javaslatot elfogadhatónak tartotta, feltéve, hogy a kemény álláspontot képviselő amerikaiak ebbe beleegyeznek.

Sztálin úgy vélte, Horthy Szálasi kinevezésével politikai öngyilkosságot követett el.[104] A szövetségesek szempontjából Horthy kiugrási kísérletének bukásával Magyarország mint tényező, egyszer s mindenkorra megszűnt, nem kellett többé tekintettel lenni rá. A kialakult hatalmi űrben, Moszkvában Sztálin teremtette meg a „hatalom forrását”[105] a magyar kommunisták és Horthy tábornokainak részvételével, majd Debrecenbe küldte őket. A szovjet diktátor ezért érezte úgy, hogy „Magyarországon azt tehet, amit akar”.[106] A kormány, amit létrehozott, hadat üzent Németországnak, fegyverszünetet kért a Szovjetuniótól, és Moszkvában 1945. január 20-án aláírta azt. Sztálin világosan megmondta a kormány megalakításában részt vevő Rákosi Mátyásnak, Gerő Ernőnek és Nagy Imrének, amikor Moszkvában, 1944. december elején Miklós Béla, Vörös János[107] és Faragho kormányba vonásáról beszélgettek: „Meg kell őket hívni és mindent egyenesen elmondani nekik. Legjobb politika az egyenes politika. Meg kell mondani nekik, hogy a határok a régiek[108] lesznek. Meg kell mondani, fizetni kell.[109] Meg kell mondani nekik, hogy ha ők nem hajlandók,[110] akkor mások jönnek és baloldalibb kormány lesz.”[111]

Az 1944. szeptember 12. és 1945. január 20. között Moszkvában megkötött fegyverszüneteket szovjet részről mihamarabb békeszerződéssé kívánták alakítani. A német fegyverletételt követően a nagyhatalmak közötti békebeli első együttműködés próbája a szövetséges haderőknek az Európai Tanácsadó Bizottság által megvont zónahatárokra való visszavonása lett.[112] Az amerikai hadsereg benyomult a németországi szovjet övezetbe és Csehszlovákiába. A Vörös Hadsereg ezzel szemben ott volt már Berlinben, Bécsben és Ausztria nagy részében. Truman elnök 1945. május utolsó hetében Roosevelt nemzetbiztonsági tanácsadóját, Harry Hopkinst Moszkvába küldte a szovjet–amerikai nézeteltérések rendezésére. Sztálin az amerikai küldöttel 1945. május 26-i találkozóján sürgette az európai háborút lezáró békekonferencia megszervezését, mert „az idő erre megérett és ez a kérdés már az ajtón kopogtat.” Hopkins a közelgő potsdami konferenciát tekintette a békeértekezlet előkészítő fórumának. Sztálin úgy vélte, hogy a békekonferencia körüli bizonytalanság kedvezőtlen benyomást kelt és kívánatosnak tartotta az értekezlet helyének és idejének kijelölését. Hozzáfűzte: „Versailles-ban a Szövetségesek nem voltak megfelelően felkészülve, nem ismételhetjük meg ezt a hibát még egyszer.”[113] Sztálin még az angol miniszterelnöknél is jobban ragaszkodott a nagykoalíció háromhatalmi döntéshozatali elvének fenntartásához. Sztálin ezen a találkozón határozottan elvetette Németország felosztását. A szövetségesek közös és egységes német politikájának elfogadását ajánlotta. Az európai konfliktus lezárását követő amerikai elhidegülést azzal magyarázta, hogy „Németország háborús vereségének bekövetkeztével az amerikaiaknak nincs többé szükségük a Szovjetunióra”.[114]

A második világháború Európában kurtán-furcsán, a „furcsa szövetséget” megrendítő módon ért véget. Eisenhower vezérkari főnöke, Walter Bedell Smith tábornok ugyanis elsietve, az olasz megadási okmányhoz (Short Terms) hasonló feltételeket írattatott alá 1945. május 7-én éjszaka 2 óra 41 perckor Alfred Jodl vezérezredessel Reimsben, amihez csak az utolsó pillanatban sikerült hozzákanyarítani azt a feltételt, amiben a szövetségesek minden további katonai, politikai és gazdasági követeléseinek elfogadására kényszerítették a legyőzöttet. Az amerikai tábornok később azzal mentegetőzött, hogy a szövetségesek között diplomáciai úton egyeztetett megadási feltételeket egyszerűen az íróasztalában felejtette.[115] Sztálin viszont ragaszkodott ahhoz, hogy a kapitulációs okmányt Zsukov marsall írja alá. A négy szövetséges fővezér (Eisenhower, Montgomery, de Lattre de Tassigny és Zsukov) 1945. május 9-re virradó éjszaka a Reimsben szignált fegyverletételt hivatalosan Berlinben írták alá. A négy győztes nagyhatalom Németország fegyverletételét követően ezért kénytelen volt megerősíteni az Európai Tanácsadó Bizottságban kidolgozott, már az előző évben jóváhagyott[116] kapitulációs okmányt. Az erről szóló nyilatkozatokat 1945. június 5-én írták alá a szövetséges főparancsnokok.[117] Az Európai Tanácsadó Bizottság feladata lett a Németországi Szövetséges Ellenőrző Tanács életre hívása. A Bizottság a berlini körzethatárok kijelölését – a megegyezésre való készség hiánya miatt – a helyszínen egyeztetést folytatni tudó Tanácsra bízta. Az Európai Tanácsadó Bizottság 1945. június 23-án véglegesítette az osztrák zónahatárokat.[118] Truman tartotta magát a roosevelti politikához. Az amerikai elnök 1945. július elejére – Churchill minden igyekezete ellenére – visszavonatta csapatait a zónahatárokra.[119] Zsukov marsall addig nem engedte a szövetségeseket a német fővárosba, amíg ez meg nem történt. Az amerikai, az angol és a francia katonák a szovjetek által felszabadított Bécsben és Berlinben elfoglalhatták körzeteiket. Sztálin a szovjet csapatokat rendelte vissza Ausztriában a saját övezetükbe. Megnyílt az út az újabb hármas találkozó előtt.

A Külügyminiszterek Tanácsa és az európai békerendezés (1945–1947)[120]

Az Egyesült Államok, Nagy-Britannia és a Szovjetunió a potsdami értekezleten[121] hozta létre a békekötés fórumát, a Külügyminiszterek Tanácsát, hogy arra Németország volt szövetségesei békeszerződéseinek előkészítését, majd a végleges szöveg megalkotását bízzák. „Azonnali és fontos feladata lesz a Tanácsnak, hogy az Egyesült Nemzetek elé terjesztés végett összeállítsa az Olaszországgal, Romániával, Bulgáriával, Magyarországgal és Finnországgal kötendő békeszerződéseket és javaslatokat dolgozzon ki az európai háború befejezésével kapcsolatban felmerült területi kérdések rendezésére. A tanács feladata lesz a németországi békerendezés előkészítése azzal a céllal, hogy a megfelelő dokumentumot majd elfogadja Németország erre alkalmas kormánya, mihelyt ilyen megalakul.”[122] A tanács tagjainak azokat a nagyhatalmakat tekintették, amelyek aláírták az illető „volt ellenséges” állam kapitulációs okmányát. Az olasz békeszerződés-tervezetet, illetve annak végleges szövegét eszerint az angol, az amerikai, a szovjet és a francia, míg a román, a bolgár és a magyar békeszerződést a szovjet, az amerikai, az angol, a finnt pedig a szovjet és az angol külügyminiszter állította össze. A tanács ülésein egy adott békerendelkezést akkor lehetett elfogadni, ha az érintett nagyhatalmak közötti egyetértés kialakult. A konszenzus elve azt jelentette, hogy a legyőzött államnak az adott békeszerződést kidolgozó nagyhatalmak együttesen diktálták a békefeltételeket. A Potsdamban elfogadott 4–3–2 formula Franciaországot – az olasz békeszerződést kivéve – kizárta a döntéshozók köréből, amelyben a többi szövetséges és társult hatalomnak sem volt helye.

A Külügyminiszterek Tanácsa első, londoni ülésszakának (1945. szeptember 11. – október 2.) kudarca után a moszkvai külügyminiszteri értekezleten (1945. december 15–27.) szovjet–amerikai megegyezés jött létre a tanácsnak alárendelt konzultatív fórum, a párizsi értekezlet összehívásáról, amely megegyezés a fegyverszünetet aláíró „bírókon” kívül a „tanúk” számát is növelte. A Szovjetunió mindent elkövetett azért, hogy a döntéshozók körét szűkítse és a végső döntés jogát a Három Nagynak tartsa fenn. Az amerikai külügyminiszter végül is azzal győzte meg Sztálint, hogy „végső soron mi leszünk a bírók és ezért […] érdekeink bármiféle károsítása nélkül hagyhatjuk a kis államokat beszélni.”[123] A Külügyminiszterek Tanácsának második ülésszakán[124] a kis győztes államok szerepét a lehető legkisebbre korlátozni akaró szovjet diplomácia és a „népek békéjét” propagáló, a Szovjetuniót kisebbségbe szorítani kívánó amerikai külpolitika között a békerendezés egészét veszélyeztető küzdelem folyt a párizsi értekezlet összehívásának és eljárási szabályainak meghatározása ügyében. Mind a 21 meghívott szövetséges és társult hatalom a központi, a német kérdésben volt érdekelt, nem pedig a „másodlagos” békeszerződésekben. Az értekezleten a Németországgal kötendő békeszerződésről vitát sem nyitottak. Clement Attlee angol miniszterelnök joggal emlékeztetett arra konferenciamegnyitójában, hogy nem a főbűnösök, hanem csupán a cinkosaik felett ítélkeznek, akik a harc utolsó szakaszában megpróbálták hibájukat jóvá tenni, vissza kell téríteni az öt legyőzöttet az európai államok családjába. Byrnes[125] amerikai külügyminiszter ezért a szövetséges katonák hazatérését, a lefegyverzett ellenséges országok megszállásának megszüntetését kérte. Molotov az „igazságos”, „szilárd” és „tartós” európai béke és biztonság megteremtését hangoztatva követelte, hogy az agressziót és más országok megszállását elkövető államokat büntessék meg, a Németországhoz csatlakozó támadó országok viseljék a felelősséget az uralkodó köreik által elkövetett bűnökért.

A kis szövetséges hatalmak nézeteit a békeszerződések kidolgozása során csak akkor vették figyelembe, ha ezeket az egyik nagyhatalom támogatta, és csak akkor fogadták el, ha a javaslat a Külügyminiszterek Tanácsának döntéshozatalában részt vevő valamennyi tag egyetértését elnyerte. A „tanúk” párizsi ajánlásai általában a legyőzöttekre mérendő „ítélet” súlyosbításának irányába hatottak. A magyar béke feltételeit szomszédai, a Szovjetunió, Csehszlovákia és Jugoszlávia, valamint a két szovjet tagköztársaság, Ukrajna és Belorusszia súlyosbítani, az Egyesült Államok, Nagy-Britannia a brit domíniumok (Kanada, Ausztrália, Új-Zéland, Dél-Afrika) közbenjárásával enyhíteni próbálták. A Külügyminiszterek Tanácsának harmadik, New York-i ülésszakán (1946. november 4. – december 12.) a Szovjetunió – vétójogával élve – az érdekeivel ellenkező ajánlásokat még így is visszautasította, illetve eredeti – a párizsi értekezlet előtti – álláspontjának megfelelően módosíttatta.

A tanács eredeti funkciója a békeszerződések (beleértve a német és az osztrák rendezés) alapos előkészítésén kívül – a State Department elképzelése szerint – a kizárólagos érdekszférák kikristályosodásának megakadályozása, a háromhatalmi európai területi rendezés volt. A potsdami értekezleten, a moszkvai külügyminiszteri találkozón és a tanács párizsi második ülésszakán viszont olyan hierarchikus döntéshozatali eljárást alakítottak ki, amelyből az következett, hogy Nyugaton, az olasz ügyekben az Egyesült Államoknak és Nagy-Britanniának, Keleten pedig – a román, a bolgár, a magyar és a finn békefeltételek kialakításánál – a Szovjetuniónak meghatározó szerepet biztosított. Az állandóan változó eljárási szabályok még a győztes nagyhatalmak beleszólási lehetőségét is szigorú keretek közé szorították. A Szovjetunió már azt is engedménynek tekintette, hogy a háborús háromhatalmi együttműködés békebeli fenntartásának kedvéért az Egyesült Államoknak és Nagy-Britanniának némi befolyást engedett az általa legyőzött államok békefeltételeinek kialakítása során. Olaszország esetében viszont a Szovjetunió, s az általa képviselt Jugoszlávia[126] érdekeinek érvényesítése ütközött az angolok és az amerikaiak által emelt korlátokba.

A Szovjetunió, az Egyesült Államok és Nagy-Britannia által Potsdamban, Moszkvában és Párizsban megfogalmazott eljárási szabályok a „vádlottaknak” nem biztosították a saját „perükben” való részvétel lehetőségét. A State Department eredeti elképzelése szerint Olaszországgal – s feltehetően a többi legyőzött állammal – a békefeltételeket a győztesek álláspontjának megfogalmazása előtt meg kellett volna tárgyalni, s így diktátumra hivatkozva a „volt ellenséges” állam nem utasíthatta volna el azok végrehajtását. 1946. január elejéig, a francia külügyminiszternek a Három Nagyhoz elküldött javaslatáig – a trieszti vitát kivéve – azonban fel sem merült a „volt ellenséges” államok képviselőinek meghallgatása. A párizsi értekezleten Olaszország, Románia, Bulgária, Magyarország és Finnország delegációvezetői felszólalhattak, megtehették írásos észrevételeiket, de sem a konferencia munkájában, sem bizottságainak tevékenységében nem vehettek részt. Meghallgatásukra csak akkor került sor, ha a győztes hatalmak egyike ezt külön kezdeményezte. A békeszerződés eljárási szabályai nem tették lehetővé, hogy a legyőzött államok egyenjogú partnerként jelenhessenek meg akárcsak a konzultatív jellegű párizsi értekezlet ajánlásainak megvitatásában is.

A Külügyminiszterek Tanácsának eljárásmódjából – az amerikai szándék ellenére – nem következhetett más, mint a nagyhatalmak által meghatározott, a győztesek érdekeit tükröző, a legyőzöttre rákényszerített, vagyis diktált béke. A békeszerződés-tervezetek tárgyalási alapja ugyanis a fegyverszünetet diktáló nagyhatalom által Londonban 1945 szeptemberében beterjesztett okmány lett. A Szovjetunió a fegyverszüneti egyezmények alig módosított változatát kívánta elfogadtatni, vagyis a háború alatt kialakult szövetséges megegyezéseket óhajtotta megerősíttetni. Az Egyesült Államok a kérdések érdemi mérlegelése alapján a feltételek újratárgyalására törekedett, teret hagyva az érintett államok kétoldalú megegyezéseinek. A két, egymással szembefeszülő koncepció összeegyeztetése a tanács másfél évig tartó tárgyalássorozatán történt. A fegyverszünetet diktáló nagyhatalom kezdeményező szerepének elismerése viszont – az eredeti amerikai szándékkal ellentétben – az érdekszférák megszilárdításához járult hozzá.

A „másodrendű” békeszerződések

A béketárgyalások sorrendje perdöntő szerepet játszott a békeszerződések megszövegezésében. Senki sem vitatta ugyan Bidault[127] francia külügyminiszter megállapítását, miszerint „a német kérdés áll minden békerendezés középpontjában”, a békeszerződés megkötésére alkalmas német kormány hiányában azonban felborult a logikus sorrend: nem a „főbűnös” ügyét tárgyalták először, hanem a „másodrendű” kérdéseket zárták le.[128] Az események alakulása már 1943–1944-ben leválasztotta a csatlós államok fegyverszüneteinek előkészítését Németország kapitulációjától, a potsdami értekezlet határozatai pedig azok békeszerződéseit a német békekötéstől. A hónapok alatt megköthetőnek vélt „másodrendű” békeszerződések – követhető vagy elvetendő – példának ígérkeztek az akkor még közelinek tetsző német és osztrák béketárgyalások küszöbén, ezért a legyőzötteket könyörtelenül meg kívánták büntetni. Az angol és a szovjet felfogás között ebben a vonatkozásban több hasonlóság mutatkozott: mindkét nagyhatalom területi és jóvátételi rendelkezésekkel kívánta büntetni az agressziót elkövető államokat; az angolok Olaszországot (és Bulgáriát), a szovjetek Finnországot, Romániát és Magyarországot. A béke feltételeit, ha kell, erővel is rá akarták kényszeríteni a legyőzöttekre – szövetségeseiknek beleszólást sem engedve a lényeges döntések meghozatalába –, a „volt ellenséges” államoknak pedig nem szántak más szerepet, mint a győztes nagyhatalmak egyeztetett békefeltételeinek elfogadását.

A központi kérdés megkerülése következtében került előtérbe Potsdamban az olasz békeszerződés előkészítése. Az Egyesült Államok és Nagy-Britannia a mielőbbi békekötést tartotta elsőrendű feladatnak, mivel „Olaszország a tengelyhatalmak közül elsőként szakított Németországgal és érdemlegesen hozzájárult annak leveréséhez.”[129] A szövetségesek háromoldalú európai együttműködésének első próbája az olasz fegyverszüneti rendszer kidolgozása és ellenőrzése volt – ebből adódott annak modelljellege. A Potsdamban elfogadott sorrend – Olaszország, Románia, Bulgária, Magyarország és Finnország – következtében mindvégig az olasz békeszerződés tárgyalásainak elsőbbsége érvényesült, illetve az úgynevezett balkáni békék (a román, a bolgár, a magyar) esetében a román békeszerződésé.

Az öt állam – háborús részvételének különbözőségei ellenére – egységes megítélés alá esett, békefeltételeik meghatározása kibogozhatatlanul összefonódott. Az egymással összefüggő békeszerződések tárgyalási sorrendje a Szovjetuniónak lehetővé tette, hogy az olasz béketárgyalások elhúzásával, a különböző kérdések összekapcsolásával engedményekre késztesse szövetségeseit az úgynevezett balkáni békeszerződések esetében. A nagyhatalmi konszenzus elve egyben azt is jelentette, hogy 1945 őszén az Egyesült Államok, majd 1946 elejétől a Szovjetunió a tárgyalások előrehaladásának mértékét is meghatározhatta, s a másik fél megegyezési készségét a saját javára kamatoztatta. Az olasz volt az egyetlen békeszerződés, amit részletesen megvitattak. Az 1943. szeptemberi rövid és hosszú olasz fegyverszüneteket az angolok és az amerikaiak dolgozták ki és írták alá, de a szovjetek és franciák utólag csatlakoztak hozzá. A négy nagyhatalom részvétele az olasz békeszerződés területi klauzuláinak[130] kidolgozásában alkalmat teremtett az első, kelet–nyugati összecsapáshoz a trieszti szabadállam statútuma kapcsán és az Isztriai-félsziget etnikai határmegvonásánál. Jugoszláviát a Szovjetunió, Olaszországot a három nyugati győztes nagyhatalom támogatta. Ez a konfliktus 1975. november 10-ig, az osimói szerződés megkötéséig húzódott el, noha az olasz–jugoszláv határ már 1954. október 5-i trieszti statútumot szabályozó londoni angol–amerikai garanciával kötött egyezménnyel megszilárdult. Olaszország Ausztria rovására újra megszerezte Dél-Tirolt, elvesztette gyarmatait, Görögország javára átengedte a Dodekanészosz-szigeteket, Franciaország javára Brigát és Tendát, elismerte Albánia függetlenségét. Molotov[131] szovjet külügyminiszter kiharcolta, hogy Olaszország Jugoszláviának 125 millió, Görögországnak 105 millió, Szovjetuniónak 100 millió, Etiópiának 25 millió, Albániának 5 millió dollár jóvátételt fizessen – 1946-os árfolyamon hét esztendő alatt áru és szolgáltatás formájában. Évekkel később, szovjet kezdeményezésre az 1955. május 15-én Bécsben aláírt államszerződés a független és demokratikus Ausztria helyreállításáról is tartalmazott a Szovjetunióra szállt ausztriai német vagyon megváltásáért hat év alatt megfizetendő 150 millió dollárt,[132] noha Ausztriát formálisan nem kötelezték jóvátételre.[133]

Az olasz kérdés elsőbbsége nemcsak azt jelentette, hogy a Szovjetunió a sorrend miatt alkuelőnyre tett szert, hanem azt is, hogy a tárgyalások előrehaladtával a tanács tagjai egyre gyakrabban alkalmazták mutatis mutandis az olasz, illetve a román békerendelkezés nagyhatalmi egyetértéssel elfogadott rendelkezéseit a többi esetre. A román béke lett a mintája a többi, vagyis a bolgár, a magyar és a finn békeszerződésnek. Ez a három békeszerződés szó szerint a román békeszerződés rendelkezéseit tartalmazta, eltérés csak a büntető jellegű területi rendelkezéseknél mutatkozott. Sztálin a Szovjetunió által legyőzött Romániát, Finnországot és Magyarországot[134] egyaránt 300-300 millió dollár jóvátétellel sújtotta. Ernest Bevin[135] angol külügyminiszter kivívta, hogy Bulgária köteles volt Görögországnak 45 millió, Jugoszláviának 25 millió dollárt fizetni.[136]

Sztálin a divide et impera elve alapján a térség népeinek megosztására törekedett: szembeállította egymással a románokat a magyarokkal, a lengyeleket és a cseheket a németekkel, a szlovákokat a magyarokkal. A sztálini béke területi rendelkezései a manipuláció kimeríthetetlen forrását jelentették az ellentéteket maga javára kamatoztató nagyhatalom számára. Románia büntetése területi vonatkozásban abban fejeződött ki, hogy a Szovjetuniónak Besszarábiát és Észak-Bukovinát, Bulgáriának pedig Dél-Dobrudzsát át kellett engednie. A magyar–román határ megvonásának kérdése 1945 őszén a Szovjetuniót szembeállította angol és amerikai szövetségesével. Ebben a korai hidegháborús konfliktusban fordult elő először, hogy Franciaország a „nyugati” oldalra állt. A londoni Külügyminiszterek Tanácsa 1945. szeptember 20-i ülésén a Groza-kormányt megbuktatni kívánó amerikai külügyminiszter előterjesztett Magyarország javára egy 3000 négyzetmérföldes Partiumra vonatkozó határváltoztatási tervet[137] azzal, hogy ezen a területen félmillió magyar él. A trianoni döntést hozó Nagy-Britannia és Franciaország támogatta javaslatát. A Szovjetunió viszont az 1938. január 1-jei határ visszaállítását szorgalmazta a román etnikai többségre, a magyar átállás elmaradására és a bécsi döntés fenntartásának politikai lehetetlenségére hivatkozva. Georges Bidault francia külügyminiszter Trianon késői bűnbánataként még az amerikainál is kedvezőbb határvonalat javasolt Magyarország javára, sőt az első világháború utáni kisebbségvédelmi egyezmény megerősítését is felvetette. A francia külügyminiszter megállapította, hogy a trianoni békeszerződés nem mindenben volt észszerű és csak azt kellene megerősíteni benne, ami az. Elismerte, hogy Franciaország nem egészen racionális határvonalat húzott meg a két ország között az első világháború után. Ezzel szemben viszont a Szovjetunió, amely 1945 márciusában hatalomra juttatta a szovjet- és magyarbarát Petru Grozát, a baloldali román kormányt védelmezve a trianoni határ helyreállítása mellett kardoskodott. A szovjet álláspont diadalmaskodott: Magyarország és Románia között a trianoni határ állt helyre.

Bulgária az egyetlen legyőzött ország, amely a két világháború közötti határaihoz képest területi nyereséggel került ki a küzdelemből, hiszen Dél-Dobrudzsát megtarthatta, noha a craiovai[138] egyezmény is Hitler nyomására született, akár csak a második bécsi döntés. A szövetségesek elismerték a bolgár–román határ módosítását. Bulgária kénytelen volt átengedni Macedóniát Jugoszláviának és Trákiát Görögországnak.[139] Magyarországgal szemben Csehszlovákia Európában az egyetlen sikeres revíziós hatalom, amelynek a trianoni határvonalat sikerült megváltoztatnia. A trianoni békeszerződést revideáló területi döntést jelentett a pozsonyi hídfő[140] (Horvátjárfalu, Oroszvár, Dunacsún) Csehszlovákiához csatolása az eredetileg kért öt község (az előbb említetteken felül Rajka és Bezenye) helyett. A párizsi értekezleten részt vevő egyik magyar diplomata – utalva, az akkori kommunista belügyminiszterre, Rajk Lászlóra – szellemesen a következőt táviratozta haza: „Rajk a miénk maradt.”[141] A kortársak felismerték ennek elvi jelentőségét: Carlile Aymler MacCartney, a Foreign Office Research Department magyar referense a pozsonyi hídfőre nézve megállapította, hogyha a „trianoni határ nem szent és sérthetetlen, hanem ott, ahol hasznos és kívánatos, megváltoztatható, akkor több olyan terv létezik, ahol sokkal jobban indokolt Magyarország javára változtatni”.[142] Csehszlovákia 1946 novemberében télvíz idején a magyar lakosság egy részének Csehországba deportálásával elsőként rúgta fel a még alá sem írt párizsi magyar békeszerződést, annak 5. cikkelyét, az 1919. szeptember 10-i kisebbségvédelmi, az 1946. február 27-i magyar–csehszlovák lakosságcsere-egyezményt, az Atlanti Charta I. II. és VI. pontjával és az Egyesült Nemzetek Szervezetének Alapokmányával egyetemben.

Finnország – az 1940. március 12-i moszkvai szovjet–finn békeszerződést megerősítve – elvesztette Karéliát és „önként átengedte” Petsamo vidékét.[143] Ebben is megmutatkozik, hogy a Szovjetunió hadműveletei övezetébe tartozó Románia, Bulgária, Magyarország és Finnország esetében területi vonatkozásban nem történt más, mint az, hogy a fegyverszüneteket némi módosítással békeszerződéssé alakították át.

Miért beszélhetünk európai politikai és területi rendről[144] és európai békerendszerről? Mindegyik legyőzött állam békeszerződésébe azonos szöveggel került egy rendelkezés, amikből most csak a magyar békeszerződés 7. cikkelyét idézem, ami rendszerré szervezte az olasz, a román, a bolgár, a magyar, a finn békeszerződést, az osztrák államszerződést, a német végleges rendezést: „Magyarország kötelezi magát, hogy elismeri az Olaszországra, Romániára, Bulgáriára és Finnországra vonatkozó békeszerződések teljes érvényét, valamint mindazokat az egyezményeket vagy megállapodásokat, amelyeket a Szövetséges és Társult Hatalmak Ausztriára, Németországra és Japánra vonatkozólag a béke helyreállítása céljából kötöttek vagy kötni fognak.”[145] Ezzel azonos megfogalmazású kötelezés került az olasz (18. cikk), a román (7.), a bolgár (6.), a finn (10.) békeszerződésbe, sőt az osztrák államszerződésbe (11.) is. Ezek a cikkelyek a békeszerződésekben nagyhatalmi egyetértéssel megvont határokat Európa közepén összefüggő területi renddé szilárdították. Egyik határt sem lehet megváltoztatni anélkül, hogy precedenst ne teremtenénk. Néhány példát említhetnék a „dominóelmélet” szemléltetésére: nem lehet megváltoztatni a román–moldvai határt, vagyis Románia nem egyesülhet Moldáviával; Magyarország nem követelheti vissza Erdélyt, vagy annak egy részét; Németország nem veheti vissza Kelet-Poroszországot Oroszországtól és Lengyelországtól; Finnország nem „vásárolhatja vissza” Karéliát[146] Oroszországtól. Véglegesnek tekinthetjük a második világháborúból eredő békerendet? A fennálló területi status quót összefüggő rendszerré szervezték a békeszerződések, amelyek nagyhatalmi egyetértésen alapulnak, ráadásul azokat valamennyi győztes és legyőzött elfogadta. A határokat az egész európai békerendszer megrendítése nélkül megváltoztatni nem lehet. Egyetlen kérdés maradt nyitva: az orosz–japán békeszerződés, Japánnal ugyanis 1951-ben a nyugati szövetségesek különbékét kötöttek. Amikor bekövetkezik az a pillanat, hogy Oroszország végre békét köt Japánnal, azt Magyarország és a többi állam is kénytelen lesz elismerni.

Magyar békeillúziók

Megtett-e mindent a magyar koalíciós kormány, hogy békefeltételeinket javítsa? A következő tanulmányok[147] is azt bizonyítják, hogy Kertész István a magyar szellemi élet és külügyi szakértői gárda legkiválóbbjait nyerte meg a béke-előkészítő diplomáciának, amit igyekezett a reálpolitikai lehetőségeknek, a demokratikus magyar külpolitika hosszú távú érdekeinek megfelelően felépíteni. Mindazonáltal a magyar béke-előkészítés – és a kisgazdapárti vezetés – legfőbb „illúziójának”