A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Danny the Champion of the World

First published by Jonathan Cape 1975

Published by Puffin Books 1977

Text © The Roald Dahl Story Company Ltd, 1975

Illustrations © Quentin Blake, 1994

The moral right of Roald Dahl and Quentin Blake has been asserted

ROALD DAHL is a trademark of The Roald Dahl Story Company Ltd.

www.roalddahl.com

Fordította

Kövesdi Miklós Gábor

Hungarian translation © Kövesdi Miklós Gábor, 2024

Hungarian edition © Kolibri Kiadó, Budapest, 2025

Minden jog fenntartva

Első kiadás

Felelős kiadó Pap Zoltán

A Kolibri Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő M. Szabó Csilla

Korrektor Tomku Kinga

Műszaki szerkesztő Kecskés Ildikó

A borítót az eredeti felhasználásával készítette Kecskés Ildikó

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette Takács Gábor

ISBN 978-615-122-034-4

Tartalom

1. A benzinkút

2. A barátságos óriás

3. Kocsik, sárkányok és hőlégballonok

4. Apám sötét kis titka

5. Titkos praktikák

6. Victor Hazell

7. A Baby Austin

8. A verem

9. Spencer doki

10. A nagy vadászat

11. Csipkerózsika

12. Csütörtök az iskolában

13. Péntek

14. Irány az erdő!

15. A vadőr

16. Danny, a világbajnok

17. A taxi

18. Otthon

19. Tente, baba, tente

20. Isten önnel, Mr. Hazell!

21. Spencer doki meglepetése

22. Az apám

Üzenet

Ajánlom ezt a könyvet az egész családomnak

Pat

Tessa

Theo

Ophelia

Lucy

1.
A benzinkút

Négy hónapos koromban váratlanul meghalt az anyukám, ezért az apukám azóta egyedül gondoskodik rólam. Így néztem ki akkoriban.

Testvérem nincs.

Négy hónapos koromtól kezdve egész gyerekkoromban ketten voltunk apával.

Egy öreg lakókocsiban laktunk a benzinkút mögött. Apámé volt a benzinkút, a lakókocsi és mögötte egy kis földdarab, de többé-kevésbé ez volt minden vagyona. Nagyon kicsi benzinkút volt ez, egy nagyon keskeny, szántóföldek és erdős dombok közt futó országút mellett.

Amikor még kisbaba voltam, apukám fürdetett, etetett, tisztába tett, egyszóval elvégzett mindent, amit általában az anyukák csinálnak a gyerekeikkel. Nem könnyű feladat ez egy férfinak, aki közben dolgozik is: autókat javít, és kiszolgálja a vásárlókat, akik benzinért jönnek.

De apu nem bánta. Azt hiszem, az összes szeretetét rám zúdította, amit anyukám iránt érzett, amíg élt. Kis koromban soha egy percig sem voltam szomorú vagy beteg, és így néztem ki az ötödik születésnapomon.

Amint láthatjátok, nem voltam valami jól fésült gyerek, még a fülem töve is olajos volt, de ennek az az oka, hogy egész nap segítettem apukámnak a műhelyben autót szerelni.

A benzinkút csupán két kútoszlopból állt. Az oszlopok mögött egy fabódé szolgált irodaként. Az irodában nem volt egyéb egy rozoga asztalnál és egy pénztárgépnél, amelybe a pénzt raktuk. Az a fajta pénztárgép volt, amin ha lenyomsz egy gombot, megszólal a csengő, és szörnyű zajjal kinyílik a fiókja. Nagyon szerettem.

Az irodától jobbra álló szögletes téglaépület volt a műhely. Apám a két kezével építette, ez volt az egyetlen igazán masszív épület a környéken.

– Te és én autószerelők vagyunk – mondogatta nekem. – Abból élünk, hogy megbütyköljük autók motorját, és nem végezhetünk jó munkát szakadt műhelyben.

Klassz kis műhely volt, elég nagy, hogy egy autó kényelmesen elférjen benne, és még elegendő hely maradjon körülötte a munkához. Telefon is volt benne, hogy a kuncsaftokkal apu meg tudja beszélni, mikor hozhatják be az autójukat javításra.

A lakókocsi volt a mi házunk és várunk. Igazi, régi, vándorcigányoktól örökölt lakókocsi volt nagy kerekekkel, és szép sárga, piros és kék mintákat festettek rá. Apukám szerint legalább százötven éves volt. Azt mondta, sok cigány gyerek született és nőtt fel ezek között a fából készült falak között. A ló vontatta lakókocsi több ezer kilométert tehetett meg Anglia útjain. De a kalandozások kora lejárt, és mivel a faküllős kerekek már igencsak elkorhadtak, apám téglákkal alátámasztotta a kocsit.

A lakókocsiban csak egy helyiség volt, és az is csak akkora, mint manapság egy nagyobbacska fürdőszoba. Keskeny, mint maga a lakókocsi is, és a végében volt egy beépített emeletes ágy. Apám aludt felül, én pedig alul.

Habár a műhelyben volt áramunk, a lakókocsiban nem lehetett. A villanyszerelők azt mondták, nem biztonságos villanyvezetéket vezetni valamibe, ami ilyen öreg és rozoga. Ezért lényegében ugyanúgy fűtöttünk és világítottunk, mint régen a cigányok. Volt egy fatüzelésű kályhánk, amelynek a kéménye kivezetett a tetőn át, az tartott minket melegen télen. Volt egy petróleumégőnk, amelyen felforralhattuk a teavizet, vagy pörköltet főzhettünk, a plafonról pedig petróleumlámpa lógott.

Ha mosakodnom kellett, apám vizet melegített a kannában, és egy lavórba öntötte. Azután pucérra vetkőztetett, a lavórba állított, és végigdörgölt. Szerintem így is ugyanolyan tiszta lettem, mintha kádban fürödtem volna, sőt, tisztább, mert nem ücsörögtem a saját koszos vizemben.

A bútorzatunk két székből, egy kis asztalból és egy kis komódból állt, ez volt nálunk az összkomfort. Igaz, nem is volt szükségünk többre.

A mellékhelyiség egy muris fakunyhó volt a mezőn, nem messze a lakókocsi mögött. Nyáron még elment, de egy hideg téli napon úgy érezted, mintha a hűtőszekrényben ülnél.

Közvetlenül a lakókocsi mögött öreg almafa állt. Csodás almát termett, szeptember közepén érett meg a gyümölcs, és a következő négy-öt hétben folyamatosan lehetett szüretelni. Az ágak egy része a lakókocsi fölé lógott, és amikor a szél lefújta a fáról az almákat éjszaka, sokszor a tetőn landoltak. A priccsemen fekve hallottam a fejem felett, hogy puff… puff… puff… de ezek a zajok sosem ijesztettek meg, hiszen pontosan tudtam, mi okozza.

Szerettem a vándorcigány lakókocsiban élni. Különösen esténként, amikor apukám betakargatott, és mesélt nekem. A petróleumlámpa lángját letekerte, láttam a vörösen izzó fát az öreg kályhában, csodálatos volt bekuckózni a jó melegben az ágyamon a kicsiny szobában. De a legcsodálatosabb érzés az volt, hogy ha elalszom, az apukám akkor is ott marad mellettem a székében ülve vagy a fejem felett, a saját priccsén.