Az aranylányok (részlet)
Author: Lauren Wilson
Date: 2025
Keywords: 820-31=945.11 (UDC/ETO)
Description: Chloe Hughes nagyvárosról és írói karrierről álmodozik. Amikor felveszik a tekintélyes Dern Egyetemre, biztos benne, hogy a sors végre nyerő lapokat osztott neki. Eleinte a helyzete nem alakul rózsásan, ám minden megváltozik, amikor megismeri Clarát, aki maga a tökéletesség, szép, gazdag, áloméletet él és félmillió követője van a közösségi médiában. Clara a szárnyai alá veszi Chloét, és bevezeti őt az Aranylányok exkluzív körébe: a kiváltságok, a luxus, és a szabályok világába, ahol minden elérhetőnek és lehetségesnek tűnik. Csakhogy az aranymáz mögött valami nem stimmel. Egy felejthetetlen bu
Publisher: Kolibri Kiadó
Rights: © Minden jog fenntartva / All rights reserved

Fordította Molnár Edit

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Lauren Wilson: The Goldens

First published in the United Kingdom by Harper Fire,
an imprint of HarperCollins Children’s Books, in 2025

HarperCollins Children’s Books is a division of HarperCollinsPublishers Ltd

1 London Bridge Street

London SE1 9GF

Első kiadás

Copyright © Lauren Wilson 2025

Magyar kiadás © Kolibri Kiadó, Budapest, 2026

Hungarian translation © Molnár Edit, 2026

Minden jog fenntartva

Borítófotó © Anastasiia Slavskaia/Getty Images

Szüleimnek. Mindent köszönök.

„Egy tinilány maga a pokol”

Ördög bújt beléd, 2009

PROLÓGUS

A nyári viharok idején mindig rá gondolok.

A sötét, fülledt meleg, az ibolyaszínű ég, a levegőben terjengő esőillatú földszag mind ugyanazt a júliusi hajnalt idézi.

A tábortűz még ott parázslott a gyepen – elszenesedett fahasábok és hamu rideg halmaza, mint valami temetési máglya maradéka –, amikor kiléptem Clara után a télikertből. A levegő füstös volt, a pusztulás és a rothadás illata járta át, és a távolban mennydörgés morajlott.

Még mindig az a foltos, fehér selyemruha volt rajtam, amit előző este viseltem, és mezítláb lépdeltem. A lábujjaim elgémberedtek a hajnali harmattól, és nedves fű birizgálta a vádlimat, ahogy a kert végében lévő erdő felé sétáltunk. Egyikünk sem szólt semmit.

A talaj enyhén lejtett, és a fák egyre sűrűbben álltak. A folyóhoz tartottunk. A templomhoz. Clara ment elöl, szőke tincsei beleakadtak az út menti ágakba, és gallyak recsegtek a talpunk alatt.

Mindig is tudtam, hogy a barátság hatalmas erő a fiatal nők életében. Az ifjúság és a felnőttkor közötti zavaros, viharos időszakban, azokban a türelmetlen években, amikor még nem vagyunk teljesen szabadok, tíz körömmel kapaszkodunk a barátságba. Akár a javunkra válik, akár nem.

A szenvedély nélküli laza kötelékek – a régi osztálytársakkal fenntartott, félig elfeledett kapcsolatok, amelyeket lemondott reggelik és megkésett születésnapi üzenetek tartanak életben – gyorsan elhalványulnak, és új barátságok veszik át a helyüket: lángolók, szépek, mindent felemésztők. Ebben a furcsa, átmeneti korszakban a barátság inkább vérszerződés, mint könnyelműen tett ígéret. Együtt élitek át életetek legszebb pillanatait, és a legrosszabbakat is. Éjnek évadján, egymás kezét szorongatva, részeg, lázas fogadalmakat tesztek. Meghalnátok egymásért, sőt akár ölnétek is.

Tapasztalatom szerint tizennyolc éves korára minden lány meg tud nevezni legalább egy barátnőt, akit a világ végére is követne.

Számomra ez a barátnő Clara Holland volt.

Eleredt az eső, meleg cseppek folytak végig az arcomon, a karomon, a hátamon. Amikor elértük a romos templom árnyékában megbúvó partmélyedést, Clara megállt. Szótlanul nézett az áradó vízre, a nádasokkal és vízinövényekkel benőtt sekély részre. Fejét oldalra billentve jelezte, hogy van ott valami. Követtem a tekintetét.

Egy holttest hevert a vízben.

1. FEJEZET

Valójában csak a véletlennek köszönhetem, hogy egyáltalán kapcsolatba kerültem az Aranylányok családjával.

Tizennyolc évesen enyhe szorongásos zavarral éltem, és jobban szerettem a könyveket, mint az embereket. Matematikából, természettudományból és rajzból átlagos voltam, de szorgalmas. Irodalomból viszont kiemelkedő teljesítményt nyújtottam.

Két évet húztam le abban a lepusztult, forráshiányos gimnáziumban, ahol az érettségire készültünk. A tanáraim dicsértek és biztattak, terelgettek és magasztaltak. Úgy tűnt, soha nem lesz belőlem jó előadó: szabályosan remegtem, amikor a többiek előtt kellett szerepelnem, főleg akkor, ha a saját írásaimat olvastam fel. De ez látszólag senkit sem zavart. Az eredményeim elég jók voltak ahhoz, hogy felvételizhessek a Dern Egyetemre, és nekem csak ez számított.

Mindent előre elterveztem. Angolt és kreatív írást akartam tanulni, azzal a távlati céllal, hogy egyszer majd díjnyertes regényíró leszek. Több mint egy évtizeden át képzelegtem arról, hogy egy szép napon majd egy hatalmas, csupa fény város – London, Párizs, New York – utcáit fogom járni kockasarkú csizmában, rúzsnyomokat hagyva a papír kávéspoharakon, miközben a következő bestselleremhez keresek ihletet. Később arról ábrándoztam, hogy letelepszem az íróasztalomhoz, amely a kicsi, de otthonos lakásom sarkában áll, és a szavak úgy folynak a tollamból, akár a víz.

A felvételi elbeszélgetés videóhíváson keresztül zajlott, ami nagy megkönnyebbülést jelentett mind nekem, mind a szüleimnek. Már így is kétséges volt, miből teremtem elő a vonatjegy árát minden szemeszter elején és végén.

Az interjút megelőző éjszakán alig aludtam, amit másnap a szemem alatti sötét karikák is tanúsítottak, de a szívem mélyén éreztem, hogy a szenvedésem nem lesz hiábavaló. Aznap reggel szabadnapot vettem ki, hogy egyedül ülhessek a konyhaasztalnál a laptopommal, amíg a szüleim dolgoznak. Gondosan beállítottam a képernyőt, hogy a fény a legelőnyösebb szögből essen rám, vizet töltöttem egy pohárba, és próbáltam megakadályozni, hogy az ereimben vibráló idegesség eluralkodjon rajtam.

Nyolc perccel korábban jelentkeztem be a virtuális tárgyalóba. Amíg az interjúztatóra vártam, átlapoztam a Dern prospektusát. Lenyűgöztek a kőépületek, a kamillazöld folyópart fölé hajló fűzfák. A színes fényképek mágnesként vonzották a tekintetemet, és már előre elképzeltem, milyen új ruhatár illene ehhez a klasszikus környezethez: mokaszinok és pántos balerinák, tweed és tyúklábminta, ropogósra keményített fehér ingek.

A tanárnő, akivel beszélnem kellett, pontban tízkor csatlakozott a híváshoz. Dr. Huntsmanként mutatkozott be, foglalkozását tekintve költő és irodalomtudós volt. A szívem a torkomban dobogott. Én, aki minden ízemben regényíró voltam, valamicskét konyítottam ugyan a költészethez, de messze nem eleget ahhoz, hogy lenyűgözzek valakit, aki az egész életét a versírásnak és a versek tanulmányozásának szentelte.

Valahogy átevickéltem az első kérdéseken – Mit olvasok éppen? Mit gondolok, mennyire befolyásolja a szöveg formája az általános olvasási élményt? –, miközben rettegve vártam azt az elkerülhetetlen pillanatot, amikor dr. Huntsman majd egy költészettel kapcsolatos kérdést szegez nekem. Amikor elérkezett a pillanat, tétován válaszoltam, lázasan kutatva az agyamban bármi emlék után az említett költőről – akár egyetlen sor is elég lett volna bármelyik verséből –, de kongott a fejem.

Dr. Huntsman kedvesen mosolygott, de éreztem, hogy a jövőm kicsúszik a kezeim közül. Minden, amiért olyan keményen küzdöttem, foszladozni kezdett, és tudtam, hogy szorosan meg kell ragadnom, két kézzel, teljes erőből. Mert ha nem, fuccs az álmomnak, még mielőtt egyáltalán elkezdődhetett volna.

Az utolsó kérdés azonban mindent megváltoztatott.

– Ha azt mondanám önnek, hogy „a mezőn zöld a fű”, ön ezt költészetnek nevezné?

Megköszörültem a torkomat, majd ittam egy korty vizet, hogy időt nyerjek.

– Nem hiszem – feleltem végül.

Dr. Huntsman bátorítóan bólintott, szemöldöke kíváncsian emelkedett modern, vastag keretes szemüvege fölé.

– Miért nem?

A halogatással nem sokra mentem. Az idegeim cafatokban lógtak. És amikor végre kinyögtem a választ, az inkább kérdésnek hatott, mint állításnak.

– A versek rímelnek – hadartam idegesen. – Rímelnek, vagy ritmusuk van. Vagy mindkettő. Vagy egy történetet mesélnek el. De ez… nos, ez csak egy mondat. Azt hiszem…

– Tehát ön szerint azért nem vers, mert kívül esik a költészet szabályain?

– Igen – feleltem. Aztán egy hirtelen ötlettől vezérelve hozzátettem: – Vagyis… nem. Valójában mennyire fontosak a szabályok a költészetben?

Kezdtem belelendülni a témába, és lassan visszanyertem az önbizalmamat.

– A hagyományos költészetnek vannak szabályai, de vajon ez minden versre igaz? Talán egy mondat is lehet vers, ha kicsit lazítunk a megkötéseken. Végül is minden csak nézőpont kérdése, nem igaz?

Dr. Huntsman most már szélesen mosolygott.

– És mi a helyzet önnel? – kérdezte. – Mi az ön nézőpontja?

– Az, hogy ez nem vers – feleltem. – Ez csak egy mondat. Egyszerű tényközlés: nem jelent többet annál, mint amit állít. Nem ez a költészet lényege? Hogy többet jelentsen, mint a szavak a papíron? Hogy elmondja az igazságot a világról?

Az interjú végén megköszöntem a lehetőséget, dr. Huntsman pedig kijelentkezett, magamra hagyva a fekete, üres képernyőn derengő homályos tükörképemmel. Lehetetlen volt megállapítani, hogyan szerepeltem. Az eleje döcögős volt, de a végére sikerült felhoznom magam. Vagy nem? Lecsuktam a laptopot, és mély levegőt vettem.

Akárhogy is, a sorsom immár megpecsételődött.

Dern Egyetem, Havington. Egy régi, világos kőből épült campus, hagyományos rácsos ablakokkal és macskaköves sikátorokkal, alig hatezer hallgató otthona, akik mind valamilyen művészeti vagy bölcsész irányban szakosodtak. És szeptember másodikától én is közéjük tartoztam.

– Büszke vagyok rád! – mondta anyu, miközben én döbbenten, két kézzel markoltam a feltépett fehér borítékot. – Egy pillanatig sem kételkedtem benned.

– Anyádnak igaza van – helyeselt apu. – Tudtuk, hogy felvesznek. Nagy hibát követtek volna el, ha nem.

A szüleim váltig állították, hogy felvesznek, de én nem voltam ennyire magabiztos. Magamban azért reménykedtem, hogy az elbeszélgetésen nyújtott teljesítményem elég lesz ahhoz, hogy bejussak. És végül így is lett.

A pontszámok kihirdetése után az iskolám minden évben közzétette a felvételi eredményeket ünneplő bejegyzéseit a neten, és ez az év sem volt kivétel. Délelőtt egy ppt jelent meg a weboldalon, ami az évfolyam legjobbjait gyűjtötte egy csokorba: iskolai portrék, alattuk a nevek, az osztályzatok és a továbbtanulás helye. Chloe Hughes, állt ott félkövér, cáfolhatatlan betűkkel. 5-5-4. Dern Egyetem. Többször is elolvastam, tetszett, hogy ez is sikerült. És nem is akárhogy. Felvettek a Dernre.

Szeptember másodikán hajnalban befejeztem a csomagolást, majd két bőrönddel és egy hátizsákkal felpakolva felszálltam a korai vonatra.

Akkor láttam meg először Havingtont, amikor a nap előbújt a dombok mögül, aranyló, késő nyári fénnyel vonva be a lankákat. Egy örökkévalóságnak tűnt, mire a háromórás zötykölődés után – amit olvasással és bámészkodással töltöttem, miközben a kora hajnali táj elmosódva suhant el az ablak előtt – a vonat végre nyikorogva befutott Havington állomásra, hogy minden ünnepélyesség nélkül lerakjon engem és négy másik utast a kicsinyke peronra.

Amikor a vonat kihúzott az állomásról, megnéztem a térképet a telefonomon. Tizenöt perc séta várt rám. Máskor ez meg se kottyant volna. De most, hogy remegtek az idegeim, a koffeinszintem pedig vészesen megcsappant, komoly kihívásnak tűnt.

Ezen a kora reggeli órán Havington, a kis vásárváros, csendes és mozdulatlan volt. Még égtek az utcalámpák: pompás, régimódi kandeláberek sora, fényük visszatükröződött a boltok kirakatairól, ahogy elhaladtam mellettük. Volt ott pékség, hentes, fodrász, régiségbolt, zöldséges, sőt még rövidáruüzlet is. Ilyen főutcákat eddig csak filmekben láttam; nálunk otthon a főutcán jótékonysági boltok és fogadóirodák váltották egymást, a bevásárlást pedig a szupermarketben intéztük. Mostantól viszont bármikor vehetek friss péksüteményt, gyümölcsöt vagy virágot, ha meg akarom jutalmazni magam, feltéve, hogy nem kell mélyen a zsebembe nyúlnom.

Mire elértem a festői hidat, egészen megkönnyebbültem, és a fejemben már a jövőbeli, idilli életem képei lebegtek. A folyó szélesen és nyugodtan terült el a híd alatt, körülötte mindenütt fák álltak, zizegős leveleik halványan sárgállottak a kora reggeli fényben, az őszre készülődve. Előttem egy gyönyörű óratorony magasodott. Felismertem a prospektusból: ez volt a jelzőfény, ami útba igazított.

A diákszövetség épülete egy régi kőház volt, mint az összes többi a környéken. Előtte egy komor tekintetű férfi impozáns bronzszobra állt. Joseph Dern, hirdette a talapzatra erősített táblácska. A Dern Egyetem alapítója. 1808–1894.

Bent a diákszövetség fényes keményfa padlóval büszkélkedhetett, ami éles ellentétben állt a kopott falakkal és a málladozó festékkel. Csak egyvalaki tartózkodott az épületben: a fogadópult mögött ülő lány, aki papírpohárból itta a kávét. Láthatóan bosszantotta, hogy már ilyen korán megzavarják.

– Üdv a Dern Egyetemen! – mondta, miközben félresimította a frufruját, hogy jobban megnézhessen magának. – Szabad a neved?

Nagyot nyeltem.

– Chloe Hughes.

Mindig is úgy képzeltem, hogy amikor megérkezem az egyetemre, teljes átalakuláson megyek keresztül: mint amikor a pillangó végre kibújik a bábból. Az új énem higgadt, összeszedett, elegáns és intelligens lesz. Semmi sem billenti ki az egyensúlyából. De most is csak az voltam, aki mindig: az örök lúzer, aki túl sokat foglalkozik azzal, mit gondolnak róla mások.

A lány a pulton heverő papírlapra nézett, és a tollával végigfutott a neveken. A kitűzőjén ez állt: Rebecca.

– Mi a középső neved?

– Alice.

Rebecca bólintott, áthúzta a nevemet a listán, majd megpördítette a székét, így most háttal ült nekem. A haja alul rózsaszínű volt, a tövénél pedig sötétbarna.

– Tessék, az üdvözlőcsomagod! – mondta, miközben visszafordult, és egy vastag műanyag mappát csapott a pultra. – Ebben találod a diákigazolványodat, amivel beléphetsz az egyetemi épületekbe. Van benne egy térkép a campusról, egy órarend és két kulcscsomó az elsőéves kollégiumi szobádhoz. Próbáld meg nem elveszíteni őket! Elég drága a pótlásuk – magyarázta cinkos mosollyal. – Van benne egy kártya is a mosodához. A diákigazolványoddal tudod feltölteni.

– Rendben – feleltem lassan. Nem mutattam, de zúgott a fejem. – És melyik kollégiumba osztottak be?

Rebecca belenézett a csomagba.

– Úgy látom, a Borostyán-házba.

Elkomorodtam.

– Én a Pipacsot és a Fűzfát jelöltem meg.

– Valószínűleg beteltek, mire beadtad a jelentkezésedet – felelte Rebecca. – Az a két legújabb épület, mindig nagy a kereslet rájuk. De a Borostyán-ház is szuper! Ez a legrégebbi kollégium a campuson, szóval történelme van.

Az én értelmezésemben a történelem szó ebben az összefüggésben csöpögő csapokat, pókokat és mennyezeti repedéseket jelentett. Dehát regényíró akartam lenni: éltem-haltam az ilyen romantikus környezetért. Legalább festői épületbe kerülök, még ha egyébként omladozik is.

– Rendben – mondtam végül. – Nagyon köszönöm a segítséget.

– Szívesen! – mosolygott Rebecca. – Remélem, jól fogod érezni magad.

– Én is – feleltem. Majd halkan hozzátettem, inkább csak magamnak: – Én is.

A Borostyán-ház ugyanolyan stílusban épült, mint a campus többi épülete: barna kőfalak, rácsos ablakok, kívül pedig egy kis, árnyas udvar, virágágyásokkal tarkítva. A nyári virágok maradványai még ott tarkállottak az örökzöld bokrok között, de itt véget is ért minden, ami szépnek volt mondható.

Ügyetlenül babráltam a kulcskártyámmal, majd egyetlen lökéssel betaszítottam a főkaput. Odabent sötét és hűvös volt, és időbe telt, mire a szemem hozzászokott a látványhoz. Az épület hangulata egy régi iskoláét idézte: tompán zümmögő neoncsövek a fejem fölött, barátságtalan bézs festék a falakon, szürke foltos, néhol kopott szőnyeggel fedett linóleumpadló.

A szoba, amit kaptam, a második emeleten volt, de liftet sehol sem láttam. A hátizsákom percről percre nehezebbnek hatott, és némán megborzongtam, amikor arra gondoltam, hogy ezt és a bőröndjeimet is fel kell cipelnem a lépcsőn. De azzal nyugtatgattam magam, hogy a nehezén már túl vagyok. Ez az utolsó akadály.

Mire csomagostul felküzdöttem magam a második emeletre, izzadságcseppek gyöngyöztek a halántékomon. Egy pillanatra a falnak dőltem, hogy kifújjam magam. Rettenetesen kimerültem, és egyáltalán nem álltam készen arra, hogy embert lássak. Pechemre azonban nem voltam egyedül: kiderült, hogy figyelnek.

Az egyik ajtó félig nyitva állt, és három lány kukucskált ki rajta. Kíváncsian nyújtogatták a nyakukat. Aztán előléptek, egymás után, mint valami lánybanda.

– Hangokat hallottunk – mondta a legmagasabb.

Szőke, tépett bubifrizurája volt, a szeme körül elmaszatolódott a festék, az arccsontja élesen kirajzolódott, a hangja pedig unottan, kissé vontatottan szólt.

Éreztem, hogy mindhárman végigmérnek. Az egyszerű farmerem és a kék pulcsim hirtelen nagyon kevésnek tűnt.

– Azt hiszem, az én voltam – feleltem. – Chloe vagyok. Sziasztok!

– Szia! – köszönt az egyik, a barna hajú lány, dallamos ír akcentussal, amitől szinte muzsikáltak a szavai. – Skye vagyok. Ő Amelia, ő pedig Vanessa.

– Sziasztok! – mondtam. – Ismételten. – Kínos csend telepedett ránk, amit, mivel én voltam az új lány, kötelességemnek éreztem megtörni. – És… honnan érkeztetek?

– Vanessa és én Londonból – felelte Amelia. – Skye Dublinból.

– Dublin mellől – pontosított Skye. – És te?

– Valószínűleg nem is hallottatok róla – válaszoltam. – Egy kisvárosban lakom, északon. Egészen fent.

– Szóval ezért beszélsz így – jegyezte meg a szőke lány, Vanessa. A hangjából mézként csöpögött a lenézés. – Először azt hittem, nem vagy túl jó tanuló.

A szúrós megjegyzés azonnal betalált, főleg, hogy egy vadidegentől érkezett. Mielőtt visszafoghattam volna magam, már ki is csúszott a számon a csattanós válasz:

– Mind ugyanarra az egyetemre járunk – mondtam. – Ha én nem vagyok jó tanuló, akkor ti sem.

A már amúgy is feszült légkör tovább romlott. Vanessa arca megkeményedett, szája vékony vonallá préselődött. Szó nélkül elvonult mellettem. Rövid feszengés után Amelia és Skye is követték, egyértelműen kinyilatkoztatva, kinek a pártján állnak. Vissza se néztek.

Egyedül álltam a folyosón, és addig hallgattam a távolodó lépteiket, amíg már csak a belső udvarról visszhangzó nevetésük hallatszott. Kétség sem férhetett hozzá, hogy rólam beszélnek.

Könnybe lábadt szemmel nyitottam ki a szobám ajtaját, és átvonszoltam a bőröndjeimet a küszöbön. Hagytam, hogy az ajtó magától csukódjon be mögöttem, és lerogytam a csupasz matracra. És amikor végül eleredtek a könnyeim, meg sem próbáltam visszatartani őket.

TARTALOM

Prológus

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

25. fejezet

26. fejezet

27. fejezet

28. fejezet

29. fejezet

30. fejezet

31. fejezet

32. fejezet

33. fejezet

34. fejezet

35. fejezet

36. fejezet

37. fejezet

38. fejezet

Köszönetnyilvánítás

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban, a booklove.hu-n!

Felelős kiadó Pap Zoltán

A Kolibri Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Garamvölgyi Katalin

A szöveget gondozta Tomku Kinga

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Borítótervező Féder Márta

Tördelte Izing Imre

ISBN 978 963 599 690 2

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Comforter Brush – SIL Open Font License

Google Sans – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License