Text copyright © 2025 by Elizabeth Lim

Jacket art copyright © 2025 by Tran Nguyen

Map copyright © 2025 by Virginia Allyn

All rights reserved. Published in the United States by

Alfred A. Knopf, an imprint of Random House Children’s Books,

a division of Penguin Random House LLC, New York.

Translation © 2026 by Herman Alexandra

Kedvenc lányaimnak: egy könyv három nővérről,
a három nővérnek, Charlotte-nak,
Oliviának és Penelopénak.

ELSŐ FEJEZET

Anya mindig is Gangszun legjobb jósnőjének tartotta magát – legalábbis addig, amíg apa el nem tűnt a tengeren.

Az arcok olvasásában rejlett a tehetsége. Képes volt megjósolni az emberek élettartamát a hajuk anyagából, és a szájuk állásából megállapítani, hogy hűséges szeretők lesznek-e, vagy sem. Túlságosan is sokszor előfordult, hogy csak úgy odament valakihez, és megcsípte a fülcimpáját, hogy megbecsülje, mennyire lesz sikeres az illető. Anya mindennél jobban szerette a pénzt.

Azt hinné az ember, hogy ilyen adottságokkal a létező leggazdagabb kereskedőhöz ment feleségül. Semmiképpen sem apához, egy átlagos eladóhoz, kék hajjal, nagy álmokkal, pénz nélkül. De bármennyit is könyörögtünk nekik, hogy meséljék el a történetüket, egyikük sem volt rá hajlandó. Anya ilyenkor csak szipogva annyit mondott, hogy:

– A külföldi arcokban nehezebb olvasni. Ha tudtam volna, hogy apátok a kalandot keresi a pénz helyett…

– Akkor is engem választott volna – fejezte be helyette apa egy őszi reggelen. Azután felcsillant a szeme. – Anyád kezdettől fogva tudta, mi vagyok.

– Egy kalóz – motyogta anya. – Egy tolvaj.

– Egy kalandor – mondtuk egyszerre apával, aki vigyorogva, cinkos suttogással hozzátette: – És egyszer, egy másik életben, anyád is az volt.

Csak bámultam rá, és meg voltam róla győződve, hogy nem mond igazat. Nem tudtam elképzelni az én pedáns anyámat leengedett hajjal, azt pedig főleg nem, ahogy banditákat kerget, vagy rizsbort vedel a tengerészekkel.

Anya a hitetlenkedésemet látva csak legyintett egyet.

– Azok nehéz idők voltak. És még nem volt meg az én három lányom.

Többet akartam tudni, de apa és anya olyan pillantást vetettek egymásra, amely fátylat borított a múltjukra.

Azután anya felvett, az ölébe ültetett, és ellágyult hangon így folytatta:

– A te sorsod szerencsére máshogy alakul majd, Tru – érintette meg az anyajegyet a szám jobb sarkánál. – Ez azt jelenti, hogy sosem fogsz éhezni, és tehetséged van a pénzkereséshez.

– És ahhoz is, hogy ne költse el rögtön? – heccelte apa. Azután az anya vállára terített selyemkendőre és az új karpereceire nézve így szólt: – Mert az anyjának biztosan nincs ilyen adottsága.

Anya dühösen nézett rá, de képtelen volt elrejteni a szája szélén játszadozó, apró mosolyt.

– Egy balari feleségeként nehezebb elnyerni az emberek bizalmát – vágott vissza. A tekintete apa hajára tévedt, amely sötétkék fénnyel csillámlott a nyári napfényben. – Szalonképesnek kell lennem, hogy ne tudd elijeszteni a kuncsaftokat.

– A lányod nem kuncsaft. Nem kérte, hogy jósolj neki.

– Engem nem zavar – szóltam közbe gyorsan. – Szeretem, ha anya jósol nekem.

Akkoriban még ez volt az igazság. Fiatal voltam és hiszékeny, és senki nem hitt nálam jobban anya képességeiben.

Apa csettintett a nyelvével. Amikor anya hallótávolságon kívül került, lehajolt hozzám, hogy a szemembe nézhessen, azután így szólt:

– Senki sem láthatja a jövőt, Tru. Még az anyád sem.

– De azt mondja…

– Anya szeret… szerepet játszani – válaszolta apa alig hallhatóan.

Összevontam a szemöldököm.

– Nem értem.

– Emlékszel arra a régi történetre a halról és a sárkányról? – kérdezte magyarázat helyett. – A szerencse rámosolyog azokra, akik mernek nagyot ugrani, kicsikém. Bármi is vár rád – legyen az gazdagság, szerelem vagy kaland –, te magad fogsz rátalálni. Semmi sem előre meghatározott. Sem az istenek, sem a vonalak a tenyeredben, sem a ráncok a homlokodon nem írják meg előre a sorsodat – mondta, majd végigsimított az ujjával az aggodalom ráncain az arcomon. – Vagy ezek a vonalak azt jelentik, hogy tizenhét gyermeked lesz.

Erre kacagni kezdtem.

– Látod? Szamárság az egész – borzolta össze apa a hajamat. Azután, mintha varázsolna, előhúzott egy fahajót a gallérom mögül.

– Ó! – sóhajtottam, miközben apa a tenyerembe ejtette a hajót. Csupán akkora volt, mint egy teáscsésze, és még eléggé kidolgozatlan, de a simára csiszolt vitorlák és a csodálatos főnix körvonala a hajóorr mentén a benne rejlő lehetőségről árulkodtak. – Ez lesz az eddigi legjobb munkád.

– Szerintem is – válaszolta egyetértőn apa.

A művészet és a tenger: ezek voltak apám kedvenc dolgai, a családja mellett. Amíg távol volt, apró figurákat faragott nekünk a csodákról, amelyekkel az útjai során találkozott: majmokról és tigrisekről, árnyjátékosokról, félhold alakú hidakról – a húgaimnak és nekem kész gyűjteményünk volt az ágyunk alatt. Akkor először mutatott nekem olyasmit, ami még nem készült el.

– Ha készen lesz, szeretném, ha befestenéd.

A szemem tágra nyílt.

– Én?

– Igen. Falina azt mondja, hogy turkálsz a szekrényemben, amikor nem vagyok itthon. Abban, amelyikben a festékeket és az ecseteket tartom.

Hogy a démon vigye el! Hát persze hogy elárult!, motyogtam magamban, miközben azt kívántam, bár meg sem született volna a húgom.

Legszívesebben letagadtam volna, hogy loptam, de volt egy szabályunk a háztartásban, ami alapján nem hazudunk a családtagjainknak.

– Csak egyszer csináltam – ismertem be. – Talán kétszer.

– Miért?

– Kíváncsi voltam. Láttam egy festményt az Ikerfolyó-hegyekről Lili nénikénk péksége előtt, és úgy néztek ki rajta, mint két körte. Azt mondta, harminc jenért vette – lóbáltam a kezem. – Harminc jen! Meg akartam mondani neki, hogy én húszért jobbat rajzolnék.

– Tényleg?

A szám sarka mosolyra húzódott. A büszkeség lesz a végzetem.

– Igen.

Apa torkából szívből jövő kacaj tört elő.

– Pontosan ezt akartam hallani. A balariaknak a lelkükben van a művészet, Tru. Reméltem, hogy az egyik lányom festeni fog. – Azután kinyitotta az övére erősített bőrtokot, és végigfuttatta az ujjait a faragókéseken, majd megérintett egy vékony ecsetet. – Tessék! Ezzel elindulhatsz.

A két ujjam közé csippentettem az ecsetet; meglepett, hogy milyen könnyű. Fehér volt, és hegyes, akár egy ló farkának vége, és a nyele bambuszból készült. Több tucat ilyet láttam már a piacon, de a tudat, hogy apa vette nekem, különlegessé varázsolta.

– A sörtéje menyétszőrből készült – mondta apa kissé félénken. – Nem túl elegáns, de a legélesebb vonalakhoz ilyen kell. Egy varázsecsetnél pedig pont erre lesz szükséged.

– Egy varázsecsetnél?

– Egy játék, amit kiskoromban játszottam. Megfestettem mindent, amit csak el tudtam képzelni: repülő vitorláshajókat, történetmondó madarakat és örökké világító lámpásokat. – Közelebb hajolt hozzám, hogy cinkosan a fülembe súgja: – Azután kimondtam, hogy „varázsecset”, mire mind életre keltek.

– Igazából? – kérdeztem tátott szájjal.

– Hát, nem teljesen – vallotta be apa. – Ez a képzelet játéka. Egy játék, amelyben a szabályok és korlátok csakis itt léteznek – érintette meg a homlokomat.

Lenyűgözve kifújtam a levegőt.

– De akkor honnan tudtad, hogy ki nyert?

– A legjobb játékokban nincsenek nyertesek és vesztesek.

Elképzeltem, ahogy a húgaimmal játszom. Fal folyton ruhákat és ékszereket képzelne el, Nomi pedig – a gondolataim hirtelen gyengéddé váltak –, egy egész hegynyi könyvet. A legkisebb húgom igazi zseni volt: már négyévesen jobban olvasott, mint Fal vagy én.

– Az ecsettel megfestheted azt, ami valódi, és azt is, ami nem – mondta apa. – Akkor a legjobb a gyakorlás, ha a festés boldoggá tesz.

A szívem megtelt hálával.

– Köszönöm, apa!

– A festékeim mostantól a tieid – vette elő újra a fahajót. – Gondold át, milyen színeket akarsz használni hozzá! Egy napon, ha a sors úgy hozza, valódi hajó lesz belőle, amin együtt utazhatunk.

– Ha a sors úgy hozza? – vontam fel a szemöldökömet. – Mi alakítjuk a saját sorsunkat, emlékszel?

Apa felnevetett.

– Így van, Tru. És így is fogunk tenni.

A következő hetekben a „varázsecset” lett a kedvenc játékom. A húgaim és én minden délután ezt játszottuk, miközben anya homlokokat és sorsokat olvasott a konyhában.

Nomi imádta a varázsecsetet. És Fal is, bár ő sosem ismerte volna be. A vállam fölül figyelte, ahogy életre keltem a beszélő halakat és az éneklő fákat Nomi történeteiből, kritikus szemmel vizslatva minden ecsetvonásomat. Éjszaka pedig a hajón vitatkoztunk, amit apának festettem. Fal azt akarta, hogy rózsaszín legyen, Nomi pedig azt, hogy lila. Az álmaimban mindig kék volt (akár a végtelen ég a tenger fölött), csillagfényhajtású, főnixszárnyakkal. Elképzeltem, hogy ha felnövök, apával együtt hajózunk majd, és meghódítjuk a világot.

Nem tudhattam, hogy a sorsnak más tervei vannak.

A hajammal kezdődött. Nem sokkal a tizedik születésnapom után, egyik napról a másikra megváltozott a színe.

– Banditakék – sziszegte anya, amikor meglátta. Tudta, hogy az ilyesmi a város minden pontján ítélkező pillantásokra ad okot – körülbelül úgy, mintha három fejjel és dupla karral is születtem volna.

Anyát lesújtotta a dolog. Bájitalok után kutatott, hogy újra feketére festhesse a hajam, de a varázslat drága volt és nehezen hozzáférhető, így inkább különféle főzeteket itatott velem, amiket ő készített.

De semmi nem működött. Semmilyen gyógyszer, semmilyen festék vagy kalap sem tudta elrejteni a hajam feltűnő, kék árnyalatát, és a vágástól csak még gyorsabban nőtt. Titokban imádtam. Falinától eltérően, aki örökölte anya és apa legjobb külső tulajdonságait, rajtam nem volt semmi említésre méltó, a hajamat leszámítva. Az emberek összesúgtak a hátam mögött, és ez zavarta Falt, aki azt kívánta, bár ne lenne hozzám semmi köze. Ettől csak még jobban imádtam a hajamat.

Mire tizenhárom éves lettem, annyira feltűnővé vált a színe, hogy apa azzal viccelődött, hogy ha festéket lehetne készíteni belőle, olyan gazdagok lennénk, hogy vehetnénk egy házat az Ojang utcán, ahol csakis a leggazdagabb kereskedőknek voltak birtokaik.

– Hogy tréfálkozhatsz ilyesmivel? – siránkozott anya. – Ez teljesen tönkreteszi a házassági kilátásait.

– Csodálatos! – válaszolta apa. – Akkor jöhet velem hajózni.

Anya döbbenten bámult rá.

– Talán ti, balari barbárok képesek lennétek kalandort csinálni egy lányból, de itt…

– Itt, Gangszunban, egy nőnek nem lehet saját üzlete a férje engedélye nélkül – vágott közbe apa. – Még az otthona sem lehet az övé. Az én lányaimnál nem így lesz.

– Igen, gazdag férfihoz fognak hozzámenni – mondta anya, mert ragaszkodott hozzá, hogy mindig az övé legyen az utolsó szó.

Többet nem beszéltek a hajamról, mert néhány nappal később apa bejelentette, hogy elmegy. Meghívták egy sürgős hajóútra, amelynek során beutazza majd a fél világot. Ennél többet nem árulhatott el. De már hozzászoktunk a titkos megbízásaihoz.

– Áthajózol a Taijin-tengeren? – kérdezte Nomi, miközben apa belehajtogatta a legmelegebb kabátjait az utazóládájába. Egy fél sült fánk volt a kezében – a reggeli maradéka –, és azt majszolta, miközben beszélt. – Úgy hallottam, arrafelé sárkányok élnek. Ha látsz egyet, összebarátkozol vele? Meg kell ígérned, apa! Semmire nem vágyom jobban az életben, minthogy egyszer megismerhessek egy sárkányt!

Apa felkacagott.

– Már tizenháromszor hajóztam a Taijin-tengeren, Nomi, de egyszer sem találkoztam sárkánnyal. De ha így lesz, feltétlenül átadom neki az üdvözletedet.

– Ezt is add át neki! – nyúlt bele Nomi anya serpenyőjébe az utolsó fánkért. Csukott szemmel beszívta az illatát, majd úgy nyújtotta át apának, mintha a legféltettebb kincse lenne. – A legjobb barátságok evés közben születnek.

Azután apa megölelte, én pedig csatlakoztam hozzá. Arra gondoltam, hogy száz húg közül is Nomi lenne a kedvencem.

– Mit fogsz csinálni, apa? – faggatózott Falina. – Muszáj mindig titkolóznod?

– Csak azért titok, mert még nem közölték velem a megbízás részleteit – válaszolta apa. – Csak annyit tudok, hogy találtak egy kincset északon, amit el kell juttatnom a fővárosba.

– Mennyi ideig leszel távol? – kérdeztem.

– Remélem, hogy legkésőbb télre visszatérek.

– Télre! – mondta durcásan Falina, és most az egyszer meg tudtam érteni. – Az több hónap!

– Itt leszek, mire lehull az első hó – válaszolta apa. – És mi imádjuk a havat, igaz, fenyőm, szilvám és bambuszom?

Ezzel apa elérte, hogy magunkban tartsuk a további kérdéseinket. A neveket a kedvenc festménye ihlette, amely három, hófödte fát ábrázolt: Nomi volt a bambusz, Falina a szilva, én pedig a fenyő. A hideg ellenére ezek a fák nemcsak túléltek; virágoztak. Emlékeztettek rá, hogy erősnek kell lennünk.

– Ne lógassátok az orrotokat! – mondta apa. – Anyátok bezzeg mosolyog!

Anya mámoros hangulatban volt, ami már a reggelin meglátszott. Általában csak vízízű zöldséglevest és odaégetett rizst kaptunk, aznap azonban kész lakomával fogadott minket. Volt halas rizskása, mindenféle feltéttel – metélőhagymával, szárított garnélával és sózott tojással –, és egy hatalmas serpenyőnyi fánk – ez volt a specialitása. Anya csak akkor sütött fánkot, amikor fényesnek látta a jövőt.

– Ez lesz az az út, ami mindent megváltoztat – mondta, miközben beledobott egy fánkot Nomi rizskásás táljába. – Érzem. – Miután befejeztük az evést, odahívott minket apához. – Gyertek, mondjátok el apátoknak, milyen ajándékokat hozzon nektek!

– Gyöngyöt és opált – válaszolta hevesen Falina, mert mindig neki kellett először megszólalnia. – Új selyemruhát hozzáillő kabáttal, a hét minden napjára, és papucsot! Hímzett papucsot, felfelé ívelő orr-résszel! – Egy pillanatra elhallgatott, és rám nézett. – Lefested, Tru? Nem akarom, hogy apa elfelejtse.

Fal kedvenc időtöltése az volt, hogy az idegeimre ment. Miközben megpróbáltam nem forgatni a szemem, az aznapra félretett, értékes lenpapír fölé emeltem az ecsetemet.

– Más nem lesz? – kérdeztem, majd nekiláttam az opál fülbevalót és gyöngyös fejdíszt viselő Falina portréjának. Legszívesebben az összes ruhát rongyosnak és foltosnak festettem volna meg, de ellenálltam a kísértésnek. Igaz, hogy ő a legkevésbé kedvenc húgom, de szomorú dolgokat festeni a varázsecsetemmel balszerencsét hoz, gondoltam.

– És egy bronztükröt – folytatta –, olyat, amilyen a jappori hercegnőknek van.

– Honnan tudod, mijük van a jappori hercegnőknek?

– Anya mesélte.

– Hát persze! – Apa összemosolygott anyánkkal. – A tükrök drágák, Falina, de majd meglátom, mit tehetek.

– Köszönöm, apa – csókolta arcon Fal. Utána Nomi következett, aki minden alkalommal ugyanazt kérte.

– Én egy zsák könyvet szeretnék – mondta a lehető legmélyebb és legkomolyabb hangon, ami egy nyolcévestől kitelik. – És ha nem találsz sárkányt, nekem egy sellő is jó lesz.

– Hullámzó, zöld hajjal, és ibolyaszín farokuszonnyal, amit az alkonyat festett meg? – Már tudtam.

– És gyöngyökkel a szeme alatt – tette hozzá izgatottan Nomi. – Azt olvastam, hogy a sellők gyöngykönnyeket ejtenek, amikor sírnak. A tenger legtisztább gyöngyeit.

– Ez fájdalmasan hangzik – jegyezte meg Falina.

– A hableányoknak nem – mondta Nomi. – Nekik ez olyan természetes, mint a méheknek a mézkészítés.

Miközben Fal csettintett a nyelvével Nomi romantikus elképzeléseit hallva, én festettem még egy sárkányt és egy sellőt is, hogy a kishúgom kedvére tegyek. Fal ruháinak köszönhetően kezdett betelni a lap, de eléggé büszke voltam a sárkányomra. Nem tudtam, milyen lehet egy sárkánypikkely vagy -orr, ezért festettem egy sor egyenetlen oválist, amelyek inkább könnycseppekre hasonlítottak, egy egyenes, büszke orrot, ami anya szerint egy pénzvízesésre hasonlított, és egy lángszerűen szétterülő farkat.

– Nem hiszem, hogy a sárkányoknak ilyen lábuk van – ráncolta az orrát Fal. – Úgy néz ki, mint aki jár, ahelyett, hogy úszna.

– Nekem tetszik – állt mellém Nomi. – Fenséges. Szinte valódinak látszik.

Tényleg annak tűnt, de még nem volt pupillája. Apa azt mondta, hogy a sárkánynak a szemében lakozik a lelke, és hogy egy ilyen kiszámíthatatlan lény esetében mindig azt fessem meg utoljára, mert még a végén leugrik a lapról, és elvisz magával.

– Ne felejts el helyet hagyni a saját kívánságodnak, Tru! – emlékeztetett apa. – Te mit szeretnél?

Nem kellett sokáig gondolkodnom.

– Azt, ha befejeznéd a faragást – válaszoltam, miközben átnyújtottam neki a kis fahajót, amit évekkel azelőtt készített nekem. – Készen állok rá, hogy befessem.

Apa mosolygott, de a tekintete sóvárgóvá vált, ahogy kivette a kezemből a figurát.

– Valami rosszat mondtam? – kérdeztem aggodalmasan.

– Nem, nem. – A táskájába csúsztatta a fahajót. – Csak arra gondoltam, mennyivel magasabbak lesznek a lányaim, amikor legközelebb látom őket.

Azzal felnyalábolta Nomit, összeborzolta a kék hajamat, és megsimogatta Falina fonatát, majd anya derekára csúsztatta a karját. Anyánk elhúzta a száját, de amikor azt hitte, hogy nem figyelünk, közelebb húzódott hozzá.

A festményem elkészült. Lefestettem ötünket, ahogy apa hajója előtt állunk, miközben Fal ruhái táncolnak a levegőben, Nomi sárkánya pedig kételkedve néz minket, a kép közepére pedig egy hatalmas serpenyőnyi fánk került, a jó szerencse kedvéért. Együtt szárazra fújtuk. Azután, mint három papnő, akik megáldanak egy talizmánt, egyszerre azt suttogtuk:

– Varázsecset.

Apa egyenként megölelt mindannyiunkat. Amikor én következtem, nem akartam elengedni.

– Ne törődj a fahajóval – suttogtam halkan a fülébe –, vagy Fal ruháival és Nomi sellőivel! Csak ígérd meg, hogy legközelebb mind veled mehetünk!

Apa csillogó szemmel félrebiccentette a fejét.

– Biztos vagy benne, hogy Fal is ezt akarná?

– Akkor csak Nomi és én – mondtam, a zöld vállkendőjét megigazítva. – Figyelheti a sárkányokat, míg én a kincseinket számolom.

– Ti vagytok az én kincseim – nyomott egy csókot a homlokomra apa. – Te, a húgaid és az édesanyád. – Gyengéden megérintette a hajamat. – És ez lesz az utolsó alkalom, hogy itt hagyom a kincseimet.

Azután elindult a kikötőbe, az utazóládájával az egyik karja alatt, a másik vállán átvetve a bőrtáskáját, melynek fedele alól kikandikált a festményem sarka. Nomi és én az ablakhoz rohantunk, és néztük, ahogy az utat elárasztó tömegben cikázik. Örültem, hogy a balari vére magassá tette, mert így egészen addig követhettem, amíg befordult a sarkon.

Amikor eltűnt, becsuktam az ablaktáblákat, és elkezdtem mosogatni. Apa több tucatszor magunkra hagyott már minket. Nem volt okom azt gondolni, hogy ez az alkalom más lesz, mint a többi.

Mekkorát tévedtem!

✶

Négy hónappal később, egy hideg, téli estén szilveszter előtt, egy fazék összetört a konyhában.

Nomi hallotta meg először. Hármunk közül ő volt a legkevésbé jó alvó; rögtön felriadt, és felébresztett egy rúgással.

Mozdulatlanul vártam a hang utóhatását. Semmi.

Nomi halkan felsikoltott.

– Egy patkány?

– Azok elmentek megünnepelni a szilvesztert – ugrattam, majd felültem, hogy kinézzek az ablakon. Lámpások lógtak a vörösfenyőkön, és éjszaka kinyíltak a víziharangok. Csillag alakjukkal és kék szirmaikkal ők voltak a tavasz első követei, és a kedvenc virágaim. – Gyere, nézd, az összes bolt elé kitűzték a patkányos zászlókat! Holnap kezdődik az évük.

Nomi megdörzsölte a szemét.

– Utálom a patkány évét.

– Ne mondd ezt! Ez az első az új ciklusban.

– Balarban nincs patkányév. Csak számozott évek. Ez sokkal logikusabb, nem?

Nomi… már ilyen fiatalon is menthetetlenül gyakorlatias volt.

Kinyújtotta a nyakát, és hirtelen felült az ágyban.

– Hallom anyát.

Én is hallottam.

– Maradj itt, a melegben! – mondtam neki, miközben átmásztam Falinán, aki vattapamacsokkal dugta be a fülét, így egy monszunt is képes lett volna átaludni. – Majd én megnézem.

A konyhában rátaláltam a zokogó anyámra. Ahogy megláttam a járólapon szétszóródott virágokat és a narancssárga agyagdarabokat, azt hittem, hogy a víziharangokkal teli, törött lábas miatt sír.

De azután megláttam a levelet a kezében.

A szívem úgy összefacsarodott, hogy alig kaptam levegőt. Csak egyetlen szót voltam képes kinyögni:

– Apa.

Sosem felejtem el, ahogy kiszivárgott anyából a levegő, amikor megfordult. Hogy hogy rángatózott az izom az állkapcsában, és milyen szorosan összezárta a száját, mintha a saját érdekemben azt kívánta volna, bárcsak még aludnék. A falnak hanyatlott, és kiejtette a kezéből a levelet. Elkaptam, mielőtt beleesett volna a sártócsába.

A papír nedves volt a hajtásoknál, és az élénkpiros tinta elkenődött a régi esőtől. Apa nevének betűiből hiányzott néhány vonás – a bürokraták sosem tudták, hogy fordítsák le a nevét a’landira –, de így is elég tisztán láttam: ARBAN SAIGAS CSALÁDJA RÉSZÉRE.

A szemem sarka égni kezdett, és elmosódott előttem a tinta. Apa hajója viharba keveredett. A legénység nagy része, neki köszönhetően, túlélte. De ő odaveszett.

Elveszett. A szó szétrobbant a fejemben, és hirtelen úgy éreztem, mintha Nomi szótárának oldalain úszkálva keresném a szó jelentését, ami nem az „eltűnt”, „köddé vált” vagy „elment”.

Hanem a halott.

Nem, nem, az nem lehet!

– Apa… – Képtelen voltam kimondani. A térdem összecsuklott, és fojtott kiáltás tört föl a torkomból. Anya befogta a szám.

– Ne ébreszd fel a húgaidat! Hadd aludjanak még egy kicsit!

Ehhez már túl késő volt. Nomi ott állt az ajtó mögött, majd félig begombolt kabátban kilépett az árnyékok közül. Mindent hallott. Éppúgy, ahogy Falina.

Falina felkapta, és a karjába zárta Nomit. A legkisebb húgom szája kékes árnyalatúvá vált, és a mellkasát szorongatva köhögött, ahogy a tüdeje összerándult a sokktól.

Fal könnybe lábadt szemmel megütögette a kishúgunk hátát.

– Hagyd abba, Nomi!

Mivel nem tudtam, mi mást tehetnék, kinyújtottam a kezem Nomi felé, és megtöröltem az orrát a kabátom ujjával. Minden rendben lesz, akartam mondani neki. Fal és én majd a gondodat viseljük.

De a szavak nem jöttek elő. Csak a könnyek.

A húgaimat magamhoz szorítva, kétségbeesetten próbáltam újraírni a reggel történéseit. Elképzeltem, hogy apa visszajön, ahogy mindig. Ajándékokkal, apró, faragott állatokkal és banánlevélbe csomagolt édességekkel, na meg új történetekkel. Hogy bármelyik pillanatban besétálhat az ajtón.

De ahogy teltek a másodpercek, egyre nyilvánvalóbbá vált, hogy minden egyes jelenet, amit elképzeltem, csupán illúzió volt. Egy színes álom, semmi több. Belém hasított a valóság, ahogy anya a falnak támaszkodik, és apa vörössel megfestett neve befoltozza félhold alakú körmeit. Apa halott.

És akkor kibukott belőle:

– Az apátok nem halt meg.

Nomi levegőért kapkodott.

– Micsoda?

– Nem halt meg – ismételte meg anya.

Fal bizonytalanul felnézett.

– De az a levél… apa… apa elveszett a tengeren.

– Az „elveszett” csak annyit jelent, hogy még nem találták meg – mondta anya. – Én vagyok a legjobb jós Gangszunban. Ez gyakorlatilag azt jelenti, hogy én vagyok a legjobb a világon.

– Meg tudod találni? – kockáztatta meg Nomi a kérdést.

– Igen – válaszolta anya. – De először pénzre lesz szükségem. – Az állkapcsa megfeszült. – Az apátok nem sokat hagyott itt nekünk belőle.

Anya hangja neheztelés helyett aggodalommal telt meg. Ezt az oldalát sosem láttam még azelőtt. Felhúzta a kesztyűjét, majd magához vette a kosarát.

– Seperjétek fel a padlót! Egy órán belül visszajövök.

– Hová mész?

Mama tétovázott.

– Rizsért.

Tisztában voltam vele, hogy a rizs csupán álca. Hogy kérdőre akarja vonni apa üzlettársait… és pénzt szerez tőlük. Most, hogy apa nem jön vissza…

Felitattam Nomi könnyeit a kabátom ujjával.

– Sírj csak nyugodtan! – mondtam, majd magamhoz húztam.

Miközben Nomi a karjaimban zokogott, anya egyetlen szó nélkül kisétált az ajtón.

Fal megérintette a kishúgunk vállát. Neki is Nomi volt a kedvence, és csak miatta voltunk képesek összefogni.

– Nem hallottad, mit mondott anya? – kérdezte tőle. – Meg fogja találni apát.

Ezt olyan meggyőződéssel mondta, hogy Nomi felnézett.

– Ti… ti tényleg elhiszitek…, hogy é-életben v-van? – kérdezte tőlünk reszketve. Azután vett egy mély levegőt. – Szerintetek… szerintetek anya meg fogja találni?

Fal rám nézett, és véreres szemében ugyanaz a kétségbeesett remény tükröződött, ami Nomiéban.

A levél felpuhult az ölemben, miután a durva papír átázott a könnyektől. A vörös tinta összemaszatolta az ujjaimat, de hiába töröltem le, a látvány örökké beleégett az emlékezetembe.

Nem. Nem hiszem – ezt kellett volna mondanom.

Ez lett volna az igazság. De most először megláttam a repedéseket anya kőkemény álarcán. Tudtam, hogy megjátssza magát. Nem volt más választása. A mi érdekünkben.

És miután a szerencsénk hamuvá porladt, tudtam, hogy nekem is tettetnem kell.

– Igen – hazudtam a húgaimnak. – Én hiszek benne.

TARTALOM

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Huszonhatodik fejezet

Huszonhetedik fejezet

Huszonnyolcadik fejezet

Huszonkilencedik fejezet

Harmincadik fejezet

Harmincegyedik fejezet

Harminckettedik fejezet

Harmincharmadik fejezet

Harmincnegyedik fejezet

Harmincötödik fejezet

Harminchatodik fejezet

Harminchetedik fejezet

Harmincnyolcadik fejezet

Harminckilencedik fejezet

Negyvenedik fejezet

Negyvenegyedik fejezet

Negyvenkettedik fejezet

Negyvenharmadik fejezet

Negyvennegyedik fejezet

Negyvenötödik fejezet

Negyvenhatodik fejezet

Negyvenhetedik fejezet

Epilógus

Köszönetnyilvánítás

Kiadta a Menő Könyvek,
a Manó Könyvek Kiadó Kft. imprint kiadója.

A Manó Könyvek Kiadó az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja, 2024.

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.menokonyek.hu

Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

Fordította: Herman Alexandra

Felelős szerkesztő: Vidák Réka

Műszaki vezető: Baranyai Zsuzsanna

Olvasószerkesztő: Herman Virág

ISBN 978 963 584 811 9

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Amarante – SIL Open Font License

Jost – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License