Emily Henry

A BOLDOGSÁG OTTHONA

Fordította: Szieberth Ádám

A mű eredeti címe: Happy Place

Copyright © 2023 by Emily Henry Books LLC

All rights reserved.

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2024

Magyar fordítás © Szieberth Ádám, 2023

A jogtulajdonos engedélye nélkül

a műből részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-614-495-1 (papír)

ISBN 978-963-614-496-8 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport

gondozásában, 2024-ben

Felelős kiadó: Marosi László

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Barsi Nikoletta

Felelős szerkesztő: Peiker Éva

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Borítóterv: Tabák Miklós

E-book: Scriptor Kft.

Nooshának, akinek köszönhetem,

hogy biztonságban érzem magam

a saját bőrömben, és aki rendre azt feleli

a „Miért ne?” kérdésre, hogy

„Mert nem akarom”. Szeretlek, mindig.

1. fejezet

A BOLDOGSÁG OTTHONA

Knott’s Harbor, Maine

Ház a sziklás tengerparton. Göcsös fenyődeszka padló, majdnem mindig kitárt ablakok. Örökzöldek és sós tengervíz illatát hozza a fújdogáló szél, lomha táncra perdül a fehér vászonfüggöny. Bugyog a kávéfőző, majd jön az első mély szippantás a hideg tengeri levegőből, miután kezünkben gőzölgő bögrével kiléptünk a verandára.

A barátnőim: a nyúlánk, mézszőke hajú Sabrina és a leheletnyi Cleo, akinek festett afrofonataihoz parányi ezüst orrpiercing társul. Ők a kedvenceim ezen a sártekén, mióta gólyák voltunk a vermonti Mattingly College-ban.

Még ma is bontogatja az eszemet, hogy miért csak akkor ismertük meg egymást, amikor összepárosított, azaz hármasított minket a sótlan arcokat tömörítő „lakhatási bizottság”. Úgy alakult tehát, hogy vadidegenek random döntése alapozta meg a legfontosabb barátságaimat. Viccelődtünk is, hogy valami kormány által finanszírozott kísérlet része lehetett az összeköltöztetésünk, hiszen „papíron” semmi ráció nem volt benne.

Sabrina, a manhattani örökösnő ruhatára egy az egyben Audrey Hepburnt idézte, a könyvespolcát pedig Stephen King töltötte meg zsúfolásig. Cleo, a festő, egy félig-meddig híres zenei producer és egy kifejezetten híres esszéista lánya New Orleansben nőtt fel, és festékfoltos kezeslábasban, valamint vintage Doc Martensben vonult be a Mattinglybe.

Én pedig, egy tanár és egy fogászati recepciós gyermeke, azért csöppentem oda Dél-Indianából, mert a kicsi, de jó nevű, főleg bölcsészetben erős Mattingly kínálta a legjobb ösztöndíjat. Ami fontos szempont volt, hiszen orvosi előképzésbe vágtam bele, azaz tanulással terveztem tölteni a következő évtizedet.

Sabrina az első este glédába fektetett minket az ágyán, és fej fej mellett néztük a laptopján a Spinédzsereket. Közben egészséges arányban kevertük a popcornt és a gumicukorkukacot, majd bő egy hét múlva elkészültek az egyedi pólóink. Sabrina csináltatta őket, és a feliratukat a legelső bennfentes viccünk ihlette.

Sabrináén ez a szöveg virított: „A szűz, aki nem tud vezetni.”

Az enyémen ez: „A szűz, aki TUD vezetni.”

Cleóén pedig ez: „Nem szűz, de tök jól vezet.”

Szinte mindig ez a három póló volt rajtunk, de csak a kolesz fehér deszkaburkolatú falai közt, amelyeket imádtam, ahogy a dohszagú szobánkat is. Imádtam továbbá a campus környéki erdőket-mezőket járni a két szobatársammal, és imádtam az első őszi napot, amikor nyitott ablaknál írhattuk a házit, és kortyolhattuk a fűszeres chait meg a juharsziruppal megbolondított, koffeinmentes kávét, és beszívhattuk az összetöpörödő, majd lehulló levelek illatát. Imádtam a Cleo emberábrázolás-vizsgamunkájaként szolgáló aktot, amelyhez mi feküdtünk modellt Sabrinával, majd Cleo kiakasztotta az ajtó fölé, hogy azt lássuk utoljára, ha órára indulunk. A kép mellé színes fotókat ragasztottunk, amelyeken bulizás, piknikezés, kávézás, miegymás közben voltunk láthatók.

Imádtam azt is, hogy Cleo fonatait neonzöld hajgumi fogja össze, ha fest, a ruhája pedig terpentinszagot áraszt. Imádtam, ahogy Sabrina hátravetett fejjel, kotkodácsolva röhög, ha valami különösen rémisztőt olvas, és az ágy lábát rugdossa a fűzőtlen, Grace Kelly-s félcipője talpával. Én meg folyton a bioszkönyveimet bújtam, és rengeteg kiemelőfilcet koptattam el, mert minden nagyon fontosnak tűnt. Ha pedig elakadtam egy-egy házi dolgozattal, pihenésképpen pöccre kitakarítottam a szobát.

De előbb-utóbb mindig megtört a csend, és ez hamar odáig fajult, hogy szédülten vihorásztunk Cleo legújabb „jövendőbelijének” üzenetein, vagy arcunkat eltakarva visítottunk a toroknyiszálós thrilleren, amit Sabrina nézetett velünk. Hangosak, lármásak, zajosak voltunk, pedig tőlem ez addig távol állt. Csöndes házban nőttem fel, ahol csak akkor volt kiabálás, ha a nővérem megkérdőjelezhető új piercinggel vagy a legújabb szerelmével vagy mindkettővel állított haza. A kiabálást pedig még mélyebb hallgatás követte, ezért igyekeztem elejét venni, mert azt a síri csendet gyűlöltem. Rettegéssel töltött el minden másodperce.

Aztán, hála új barátnőimnek, megtanultam, hogy létezik másfajta, békét, nyugalmat árasztó csönd is. Az egymást jól ismerő emberek csöndje, akiknek már nem kell kitölteniük a beszéd helyén tátongó űrt. És megismertem egy másfajta zajt is: a túláradó öröm zaját, amely azt ünnepli, hogy élünk, méghozzá itt és most.

El sem tudtam képzelni, hogy boldogabb lehetnék, és jobban szerethetnék bárhol máshol lenni, mint ott.

Mígnem Sabrina elhívott ide, a maine-i tengerpartra, a családjuk nyári lakába. És megismertem Wynt.

2. fejezet

VALÓ ÉLET

Hétfő

Gondolj boldogságod otthonára! – instruál a fülembe duruzsoló, nyugalmat árasztó hang.

Képzeld magad elé! Szemhéjam belső falán csillámló kékség suhan át.

Milyen a szaga, az íze? Mint a vizes köveké, a serpenyőben sercegő vajé, a nyelvem hegyére cseppenő citromléé.

Mit érzel? Napfény mindenütt. Nemcsak a csupasz vállamat és a fejem búbját süti, hanem belül, bennem is szétárad a feltartóztathatatlan melegség, amely abból fakad, hogy pont ott vagy, ahol lenned kell, és pont azokkal, akikkel lenned kell.

Az ereszkedő gép megint zökken egyet, és megbillen kicsit.

A karfába mélyesztem körmeimet, és visszafojtom a kikívánkozó sikkantást. Amúgy nem vagyok izgulós légi utas, csak ha ide, erre a pirinyó reptérre hoz a miniatűr gép, amely mintha fémhulladékból lenne, és szigszalag tartaná össze.

Az irányított meditációs appom épp kínos csöndbe burkolózik, ezért én ismétlem el az instrukciót: Gondolj boldogságod otthonára, Harriet!

Feltolom az ablakredőnyt, és már rebben is a szívem a csodaszép, végtelenbe nyúló égbolt láttán. Nem kell magam elé képzelnem semmit.

Van néhány emlékeket hordozó hely, ahova mindig visszatérek, ha nyugtatásra szorulok, de a világnak ez a pontja, ahova most érkezem, mindig a toplista élén áll.

Tudom, hogy ez pszichoszomatikus tünet, de tényleg érzem a szagokat, és tényleg hallom a köröző sirályok visszhangzó vijjogását. Meg azt is érzem, hogy borzolja a hajamat a szél, és ízeket is érzek a számban: a jéghideg sör és a szép, érett áfonya ízét.

Perceken belül viszontlátom a két kedvencemet, méghozzá a világ azon pontján, amely a kedvenc helyem.

Már a leszállópályán zörögnek a gép kerekei. Hátul pár utas tapsolni kezd, én meg kitépem a fülhallgatómat, és a vállamat nyomó szorongás a levegőbe emelkedik, mint a gyermekláncfű magja. Őszes szomszédom, aki végighortyogta a halálközeli élményt nyújtó légi utat, sűrűn pislogva fölneszel. Aztán rám néz a busa, bozontos, fehér szemöldöke alól, sőt, rám is mordul:

– A homárfesztiválra?

– Minden évben elmegyünk a barátnőimmel – mondom, mire a busa szemöldökű bólint. – Tavaly nyár óta nem láttam őket – teszem hozzá, mire a busa szemöldökű krákog egyet. – Együtt jártunk egyetemre, de aztán szétszéledtünk, és nem könnyű időpontot egyeztetni.

A busa szemöldök alól nem süt a lelkesedés. A beszédes tekintet mintha azt mondaná: Egy darab eldöntendő kérdést tettem fel.

Alapvetően szuper útitársnak tartom magam. Inkább kapok húgyhólyaggyulladást a repülőn, mint hogy kimenjek a mosdóba, ha ehhez föl kéne állítanom a szomszédomat. Sőt, akkor sem szólok rá a mellettem ülőre, ha a vállamra borulva elszunnyad, és a mellemre csorog a nyála.

Ültek már az ölemben vadidegenek kisbabái és fingadozó kutyái. Készséggel kihúzom a füldugómat, ha egy középkorú férfi létkérdésnek tekinti, hogy elmondhassa az életét. Integetek a stewardessnek, hogy hozzon papírzacskót, ha egy tavaszi szünetről visszatérő tinisrác feje zöldülni kezd.

Most is felfogom, hogy busa szemöldökű szomszédom nem kíváncsi az előttem álló varázslatos, barátnős hétre, de alig tudok leállni. Az ajkamba kell harapnom, hogy ne üvöltsem a morcos fickó arcába a Go-Go’s Vacation című dalát, miközben zajlik a gép elhagyásának gyötrelmesen lassú folyamata.

Leveszem a bőröndömet a futószalagról, majd kilépek az utcára. Valahogy úgy érzem magam, mint a tamponreklámok örömmámorban úszó, elragadó hősnői: csúcsra jár a komfortérzetem, és készen állok bármilyen fizikai tevékenységre, legyen az bowlingozás vagy lovaglás a castingirodától bérelt, feltűnésmentesen helyes álpasim hátán.

Egy szó, mint száz, boldog vagyok!

Itt a pillanat, amelynek ígérete átsegített a keserves kórházi műszakokon meg az azokat sűrűn követő álmatlan éjszakákon.

A következő hét a friss, pikáns fehérborról fog szólni, meg a homáros zsemléről, meg arról, hogy könnyesre röhögjük magunkat a barátnőimmel.

A parkoló felől kurta dudaszó hallik. Még ki sem nyitottam a szememet, de már mosolygok.

– Ó, Harriet, Harrietem! – kiáltja Sabrina, és kiszáll, vagy inkább kizuhan az apja régi, cseresznyepiros Jaguarjából.

Úgy néz ki, ahogy szokott. Platinaszőke Jacqueline Kennedyt idéz a hibátlan izomtónusú, olajbarna karja és a klasszikus, fekete kaprinadrágja, nem is beszélve a csillámló bubifrizurát takaró vintage selyemkendőről. Pont olyan benyomást tesz rám, mint annak idején, a Mattinglyben: mintha egy letűnt korból előkapott sztárocskával állnék szemben.

A hatást némiképp tompítja, ahogy Sabrina szökdécsel a kartontáblával, amelyre ezt körmölte a rémes, sorozatgyilkosos macskakaparásával: „Mondd, hogy betlehemesek!” Az Igazából szerelem című filmre utal, bár ez a jelen kontextusban bajosan értelmezhető.

Kocogásba csapok át a napsütötte parkolóban, Sabrina pedig sikkant egy nagyot, majd ő is elstartol. A táblát bedobná a kocsi nyitott ablakán, de a kartonlap a keretnek ütközik, majd a földre hull.

Miután karambolozunk, iszonyú kényelmetlen ölelésben forrunk össze, ugyanis Sabrina olyan magas, hogy a válla elzárja a légutaimat. De akkor sincs olyan pontja a földnek, ahol szívesebben lennék, mint itt.

– Hát itt va-a-a-agy! – búgja Sabrina, miközben előre-hátra billeget.

– Hát itt vagyo-o-o-ok! – felelem.

– Hadd nézzelek! – mondja, majd hátralép, és szigorúan végigmustrál. – Valami változott, de vajon mi?

– Új az arcom.

– Tudtam! – pattint az ujjával Sabrina, majd átkarol, az autó felé fordít, és Chanel N°5-felhőtől kísérve elindulunk. Sabrinának már tizennyolc évesen is a védjegye volt ez a parfüm, amikor én még valami Bath & Body Works-kutyulmánynál tartottam. Olyan szaga volt, mint a vodkába áztatott vattacukornak.

– Kitesz magáért a dokid – mondja fapofával Sabrina. – Simán letagadhatsz egy harmincast. Egy nappal sem nézel ki öregebbnek, mint egy újszülött.

– Nem orvosi beavatkozás történt – felelem. – Csak bevásároltam az Etsyn.

– Akkor is tök jól nézel ki.

– Te is! – sikkantom, és magamhoz szorítom a derekát.

– El sem hiszem, hogy itt vagy!

– Hát, igen, több idő repült el a kelleténél – mondom, majd beburkolózunk abba a bizonyos, hiperkomfortos csöndbe. Az olyan emberek csöndjébe, akik öt éven át nagyrészt együtt laktak, és az izommemóriájukba vésődött, hogy miként kell megosztani egymással a szűk teret.

– Úgy örülök, hogy el tudtál jönni! – mondja az autónál Sabrina. – Tudom, hogy nagyon le vagy terhelve a kórházban. Vagy kórházakban? Mert ide-oda helyezgetnek titeket, ugye?

– Kórházakban – erősítem meg. – De semmi sem állhatta utamat.

– Azaz kirohantál az agyműtét közepén – mondja Sabrina.

– Ez abszolút nem igaz – felelem. – Kisunnyogtam az agyműtét közepén. Még itt van a zsebemben a szike.

Sabrina kotkodácsoló kacaja nagyon nem passzol az összeszedett külsejéhez. A koleszban az első héten mindig összerezzentem, ha meghallottam, de ma már az efféle, „érdesebb” vonásai a kedvenceim.

Felnyitja a hátsó ajtót, és termetét meghazudtoló könnyedséggel hajítja be a kofferemet, majd a földön heverő „betlehemes” táblát.

– Jól utaztál? – érdeklődik.

– Ugyanaz a pilóta hozott, mint legutóbb – mondom, mire Sabrina felvonja a szemöldökét.

– Ray? Már megint?

– Igen – bólintok. – A tarkóra feltolt napszemcsis Ray.

– Szerintem soha nem láttam anélkül – mereng Sabrina.

– Szerintem nem létezik, hogy nincs hátul is szeme – tódítom.

– Más magyarázat valóban nincs – hagyja rám Sabrina. – Amúgy részvétem. Mióta Ray nem iszik, úgy repül, mint egy haldokló dongó.

– És hogy repült, amikor még ivott?

– Hát ugyanúgy – feleli Sabrina, majd bepattan a volán mögé, én meg az anyósülésre. – Viszont amilyen dumákat nyomott a rádión… Az egy élmény volt.

Előkotor a kézifék alatti rekeszből egy kendőt, és odadobja nekem. Figyelmes gesztus ez a részéről, bár sok értelme nincs, hiszen a zilált, göndör, fekete fürtjeim alkotta konty már menthetetlen. Ami nem csoda, hiszen túl vagyok két átszálláson (Denver, majd a bostoni Logan reptér), azaz két eszeveszett sprinten.

– Hát, ma nem pottyant le az égből egy árva szóvicc sem – felelem Sabrinának.

– Tragédia – mondja némi ciccegés kíséretében, majd felmordul a motor.

Kisüvítünk a parkolóból, és elindulunk kelet, azaz a víz felé. Elönti a bőrünket a nyitott ablakon beáramló napfény. A házak udvarán még itt, a parttól egyórányira is látok gúlába rakott homárcsapdákat.

– HOGY VAGY? – üvölti túl a szelet Sabrina, mire a gyomrom felül a libikókára, és a mélybe zuhan. A viszontlátás boldogsága átcsap rettegésbe, mert tudom, hogy keresztül fogom húzni Sabrina terveit.

De még nem! Élvezzük ki a pillanatot, mielőtt tönkreteszek mindent…

– JÓL! – üvöltök vissza.

– MILYEN A REZIDENSKEDÉS?

– JÓ! – szajkózom.

Sabrina rám sandít. A homlokát verdesik a kendő alól előkígyózó, szőke hajszálak.

– HETEK ÓTA NEM BESZÉLTÜNK, ÉS ENNYIVEL FIZETSZ KI?

– JÓ VÉRES! – mondom „bővebben”.

Meg kimerítő. Meg rémisztő. Meg felvillanyozó, bár nem feltétlenül jó értelemben. Meg néha undorító és olykor pusztító.

Nem mintha túl sokat sebészkednék: elég sok lótifuti munkát sóznak rám, pedig már két éve vagyok rezidens. De műszak után mindig csak a nyúlfarknyi idő jár a fejemben, amit a sebészekkel és pácienseikkel tölthettem, mintha az a pár perc többet nyomna a latban, mint az összes többi.

A lótifuti munkának pedig komoly előnye, hogy olyankor repül az idő. A legtöbb kollégám irtózik tőle, de nekem tulajdonképpen bejönnek az „alantas” feladatok. Már gyerekkoromban is helyreállt a lelki békém, ha kitakarítottam, vagy elintéztem ezt-azt, és kipipálgattam a teendőket az önkezemmel készített listán.

Ha el kell bocsátani egy pácienst a kórházból, ott vagyok. Ha vért kell venni valakitől, ott vagyok. Ha adatokat kell bevinni a gépbe, ott vagyok. Az ilyen feladatoknál van „előtte” és „utána”, és a kettő közt vastag vonal húzódik, bizonyítva, hogy millió apróság van, amivel egy picit jobbá tehetem a világot.

– ÉS HOGY VAN WYN? – kérdi Sabrina.

Megint a mélybe zuhan a libikóka. Bevillan egy okos, szürke szempár, majd fenyő és szegfűszeg fantomillata lengedez az orrom előtt.

Még nem!

– HOGY? – üvöltöm, mintha nem hallottam volna a kérdést.

Ez a beszélgetés elkerülhetetlen, de nem akkor kéne lezajlania, amikor százharminccal repesztünk egy hatvanas éveket idéző, konzervdoboznyi kocsival. És azt sem bánnám, ha nemcsak Sabrina lenne jelen, hanem Cleo, Parth és Kimmy is, hogy csak egyszer kelljen lerántanom a ragtapaszt.

Ha már eddig vártam, ugyan mit számít még pár perc?

– WYN! – ismétli Sabrina, akit nem tart vissza az örvénylő szél. – HOGY VAN WYN?

Felvillanyoz, bár nem feltétlenül jó értelemben? Meg néha undorító és olykor pusztító?

– GONDOLOM, JÓL!

A „gondolom” arra jó, hogy kevésbé érezzem úgy, hogy hazudok. Egyébként Wyn alighanem tényleg jól van. Amikor utoljára láttam, mintha fény áradt volna belőle. Jobban nézett ki, mint hónapok óta bármikor.

Sabrina bólint, és föltekeri a rádión a hangerőt.

Vagy huszonöt unokatesóval osztozik a házon, valamint az ahhoz tartozó járműveken, és van egy szigorú szabály: az autórádiót mindenki visszaállítja az apja kedvenc adójára. Az autóút így mindig Ella Fitzgeralddal, Sammy Davis Jr-ral vagy valamelyik kortársukkal kezdődik. Ma Frank Sinatra Summer Wind című dala kísér minket a fenyőkkel szegélyezett bekötőúton, melynek végén ott áll a sziklafal tetejére épült ház.

Amely most is ugyanúgy lenyűgöz, mint amikor először láttam. Miként a csillámló tenger is meg a sziklák meg minden.

A nyári lak igazából olyan, mintha egy behemót, várkastélyszerű rezidencia lenyelt volna egy házikót keresztbe, majd a fejébe nyomta volna a házikó kalapját, és bénán, fejhangon utánozni próbálta volna, mint a gonosz farkas. Az eredeti épület egy időben, amely alighanem közelebb állt az 1900-as évhez, mint a mostanihoz, egy család otthona volt. Ma is áll, de már jobbra, balra és hátrafelé is kinyújtja „csápjait”. A később hozzáépített részek kívülről pont úgy néznek ki, mint a régi ház.

A komplexum mellett az egyik oldalon négy autót befogadó garázs áll, a másikon, a patak túlpartján, a tömérdek moha, páfrány és sós víztől göcsörtös fa között pedig a vendégház.

Elsuhanunk a garázs előtt, majd Sabrina leállítja a motort a főbejáratnál. Elfog a nosztalgia, és melengeti szívemet a boldogság.

– Emlékszel, amikor először hívtál meg minket Cleóval? – kérdezem. – Tudod, akkor tűnt el az a Brayden nevű srác, mint szürke szamár a ködben, és csináltatok egy ppt-t a leggázabb tulajdonságairól.

– Brayden? – csodálkozik Sabrina, miközben kiköti magát, és kiszökken a kocsiból. – Talán Bryantre gondolsz?

Lefejtem combjaimat a forró bőrülésről, és kikászálódom én is.

– Bryantnek hívták volna?

– Szentül hitted, hogy ez a Bryant lesz a férjed! – emlékeztet kajánul Sabrina. – Most meg már a nevét sem tudod szegénynek.

– Abban a ppt-ben volt kraft – mondom.

– Aha. És talán az sem ártott, hogy egy bizonyos Ms. Cleo James egyhetes ingyenpszichoterápiát tartott nekünk. Igen, mindkettőnknek, ugyanis apám akkor jegyezte el Hármaskát, emlékszel?

– Aha – mondom én is. – Ő tartott olyan sok kutyát, ugye?

– Az Ketteske volt – feleli Sabrina. – És azért jegyezzük meg, hogy nem egyszerre tartott sok kutyát, hanem szép sorjában. Mintha valami forgóajtón estek volna be az újabb és újabb pedigrés kölykök, a nagykutyákat pedig ugyanaz a forgóajtó lökte vissza a sintértelepre.

– Hű de gáz – borzongok.

– Tényleg gáz volt a csaj, de legalább abban az évben én nyertem a családi válástotót. Így lett enyém a ház a homárfesztivál idejére. Amit Frankie kuzinom elvesztett a réven, azt én megnyertem a vámon.

Hálaimára kulcsolom kezeimet, és így szólok:

– Frankie kuzin, bárhol is vagy, szívből köszönöm neked az értünk hozott áldozatot!

– Ennyire azért ne sajnáld! Ha jól tudom, egy katamaránon él Ibizán.

Azzal Sabrina kirántja a táskámat a könyökhajlatomból, majd kézen fogva az ajtó felé vonszol.

– Gyere, mindenki rád vár.

– Én vagyok az utolsó?

– Mi tegnap este jöttünk Parthszal, Cleo és Kimmy pedig reggel futott be. A kezünkön ültünk, mintha vibrátoroznánk, olyan izgatottan vártunk.

– Ejha – mondom. – Elég hamar orgiába fulladt a dolog.

Újabb hamisítatlan, kotkodácsoló kacaj harsan, majd Sabrina a kilincset zörgetve azt feleli:

– Hozzá kell tennem, hogy mindenki a saját kezén ült.

– Ja, az egészen más – mondom, mire Sabrina résnyire nyitja az ajtót, és rám vigyorog.

– Mire véljem ezt a várakozásteli pillantást? – érdeklődöm.

– Nem is várakozásteli.

Összeszűkül a szemem.

– Nem úgy volt, hogy az ügyvédek jól hazudnak?

– Tiltakozom! – vágja rá Sabrina. – A kérdés spekulatív.

– Miért nem megyünk be, Sabrina?

Erre szótlanul betolja az ajtót, és int, hogy csak tessék.

– Ok-ké-é-é – mondom, és elóvakodom mellette.

A hűs előszobában a nyár illata fogad. A sós tengerszag mellett, amely már a régi maine-i házak csontjaiba ivódott, poros polcok, napsütötte verbéna és naptej szaga terjeng.

Az egybenyitott konyha-nappaliból Cleo halk, dallamos hangját, majd Parth dörmögő kuncogását hallom. Sabrina lerúgja a cipőjét, majd a kisasztalra ejti a kulcsait, és elkiáltja magát:

– Itt vagyunk!

Már döngeti is a folyosó padlóját Cleo barátnője, a formás testű, eperszőke hajú Kimmy.

– Harryyyyy! – kiáltja, majd satuba fogják a fejemet a tetovált ujjai, és ad két cuppanós puszit. – Hát tényleg te vagy az? – kérdi a vállamat rázva. – Nem csal a szemem?

– Azért nem egyértelmű a dolog, mert vett magának az Etsyn egy új arcot – mondja Sabrina.

– Ja, tényleg – feleli Kimmy. – Már akartam is kérdezni, hogy mit keres itt Danny DeVito.

– Azt inkább a kiadós kaja miatt akartad kérdezni – mondom.

Kimmy nem kotkodácsol, hanem úgy hahotázik, mintha Heimlich-műfogással nyomnák ki belőle a kacajt, vagy őt magát is váratlanul érné, hogy ilyen vidám. Ő a kis csapatunk legújabb tagja, de könnyű elfelejteni, hogy nem volt velünk az első naptól kezdve.

– Úgy hiányoztál! – mondom a két csuklóját szorongatva.

– Te még jobban! – vágja rá szökdécselve Kimmy. Ugrál az eperszőke kontya is, mint egy túlbuzgó pompom. – És figyu, tudod már?

– Mit?

Kimmy Sabrinára pillant.

– Tudja?

– Nem.

– Mit? – ismétlem, mire Sabrina belém karol.

– Meglepi! – mondja, Kimmy pedig megfogja a másik könyökömet, és elvezetnek, mint két rendőr.

– Miféle megle…

Olyan hirtelen torpanok meg, hogy a könyököm Kimmy bordái közé fúródik, de csak félig-meddig hallom a fájdalmas nyögését. Ugyanis minden érzékszervem a férfira összpontosít, aki épp föláll a márvány reggelizőpult mellől.

A haja sötétszőke, a válla széles, a szája valószínűtlenül puha, legalábbis a markáns arcvonásaihoz képest. A ragyogó szeme messziről acélszürke, de én tapasztalatból tudom, hogy mohazöld gyűrű övezi a szivárványhártyáját, ha közelről nézed.

Mert, mondjuk, össze vagytok gabalyodva, és aranyszínűre festi a bőrét az olvasólámpád takarón átszűrődő fénye. Sőt, a suttogásának is más színezetet ad…

Most laza a válla, és abszolút nyugodt az arca, mintha az, hogy egy helyiségben tartózkodunk, nem is lenne a legrosszabb dolog, ami bármelyikünkkel történhet.

Én bezzeg egy élő, lélegző, két lábon járó kólásdoboz vagyok, amelybe belepottyant egy szem Mentos. Sziszeg-sistereg bennem a pánik: félő, hogy mindjárt kilövell a sejtjeim közül.

Repülj el boldogságod otthonába, Harriet! – mantrázom magamban pánikszerűen, majd rádöbbenek, hogy konkrétan ott vagyok, ő pedig… Ő pedig itt van!

Igen, itt van az, akire a legkevésbé számítottam.

És aki a legkevésbé hiányzott innen.

Wyn Connor.

A vőlegényem.

3. fejezet

VALÓ ÉLET

Hétfő

Na jó, már nem a vőlegényem, de (1) a barátaink ezt még nem tudják, és (2) ha olyan régóta jársz jegyben valakivel, mint én Wyn Connorral, akkor nem szűnsz meg a vőlegényedként gondolni rá csak úgy, egyik napról a másikra.

Sőt, mint az ábra mutatja, még hónapok múltán sem.

Igen, hónapok óta játsszuk ezt a színjátékot. Úgy volt, hogy a most következő héten ér véget, azaz itt, boldogságom otthonában. Wyn nélkül.

A konspiráció részleteit egy versenyt szívélyeskedős e-mail-váltás során kalapáltuk össze. Megbeszéltük, hogy felváltva látogatjuk a barátainkat, mintha ők lennének a közelgő válásunkat megsínylő gyerekek.

És Wyn ragaszkodott hozzá, hogy az enyém legyen az első „szingliút”. De akkor miért van itt? Miért áll a konyhában Parth és Cleo között, mint valami elfuserált vetélkedő fődíja?

– Meglepetééés! – trillázza Sabrina.

Eltátom a számat, és úgy hagyom. És bután nézek ki a fejemből. Ja, és ledermedek. A bennem lakozó libikóka pedig katapultként lő ki az ég felé, majd zuhan a mélybe.

Wyn haja úgy megnőtt, hogy már a füle mögé simítható, és ez biztos jele annak, hogy befuccsolt a családi bútorjavító vállalkozás. Szakállat is növesztett, de ez sem lágyítja a markáns állát, és a puha, lefittyedő száját sem keményíti. Még most is fájdalmasan érint, hogy a felső ajka szív alakú közepének jobb oldala egy picivel magasabban van, mint a bal.

– Helló, szívem!

Úgy cseng a fátyolos-bársonyos hangja, mintha végszavazna nekem valami pikáns színdarabban.

Ez az ember eddig soha nem hívott „szívemnek”, sőt, Harrynek sem, mint a barátaink. Egyszer, amikor szörnyen belázasodtam, bébinek szólított, méghozzá olyan gyengéd hangon, hogy a felforrt agyam alkalmasnak ítélte a pillanatot arra, hogy könnyekre fakadjak. Amúgy mindig szigorúan Harriet voltam, ha nevetett, ha sírt. Akkor is, ha épp lehámozta rólam a ruhát, és akkor is, ha lapátra tett egy négyperces telefonbeszélgetés során.

Úgymint: Harriet, mindketten tudjuk, merre tart ez a dolog.

– Óóó! – sikkantja Kimmy. – Nézzétek, szóhoz sem jut!

Vagy inkább zárlatos a frontoparietális hálózatom.

– Hát…

Mire rátalálnék a második szóra, Wyn öles léptekkel átvág a konyhán, majd a derekamra tekeredik a karja, mint egy kötél, és megemel.

Összeér a hasunk, a bordáink, az orrunk. Meg a szánk.

Most már az egész agyam tüzet fog, és random infók repülnek az arcomba, mint a Hitchcock-filmben a varjak. Fahéjízű fogkrém, szaporán dobogó vagy inkább duruzsoló szív, reszelős, borostás arc. És a puha, de céltudatos ajkak.

EZ MEGCSÓKOL! – döbbenek rá a csók vége után pár másodperccel. A lábam cseppfolyós, az ízületeimnek rejtélyes módon nyoma veszett. Wyn szorítása erősödik, ahogy elhúzódik tőlem. Ha nem állna ott, alighanem lefejelném a göcsös fenyődeszkákat.

– Meglepetés – szólal meg Wyn. A szürke szeme pedig mintha ezt mondaná: Üdv a pokolban. Házigazdád, az ördög vagyok.

Mindenki engem néz. A „Hát…”-nál kicsivel dagályosabb választ várnak tőlem.

– Úgy volt, hogy nem tudsz elszabadulni – nyögöm ki cérnavékony hangon.

– Máshogy alakult – feleli Wyn. Közben villan a szeme, és keserűen megrándul a szája.

– Ezt úgy értsd, hogy Sabrina addig terrorizálta, míg el nem jött – szól közbe Parth, majd ő is megemel. Sőt, meg is köhögtet, úgy magához szorít.

Sabrina a földre ejti a táskámat, és közli:

– Én ezt inkább problémamegoldásnak nevezném. Szükségünk volt Wynre, ezért idehívtuk.

Az emberek sokszor mondogatják, hogy az ellentétek vonzzák egymást, és ez nyilván igaz is. Ott van például a nyughatatlan lelkű, kérges kezű Wyn, aki rancherek ivadéka, és én, a rezidens sebész, akinek mostanában az a legvadabb fantáziája, hogy magányosan búsong a sötétben.

Parth és Sabrina viszont olyan furcsa pár, akiket ugyanabból a különleges anyagból gyúrtak. Parth, akárcsak a barátnője, igazi Photoshop-szépség (dús, sötét, hullámos hajzat, markáns áll, hibátlan, fogpasztareklámba illő mosoly), valamint A típusú személyiség és ügyvéd, akinek régóta védjegye a Tom Ford Tuscan Leather nevű parfümje. De bármennyire hasonlítanak, röhejesen hosszú időbe telt, mire rádöbbentek, hogy szeretik egymást.

– Nem hívsz, nem írsz! – ugrat Parth.

– Tudom, bocsi – mondom. – Hektikus volt mostanában az élet.

– A lényeg, hogy itt vagy – mondja Parth, és megborzolja a hajamat. – És bizonyára…

– Fáradt vagyok? – tippelek.

– Csak az új arca miatt – kotyog közbe Kimmy, majd felszökken az egyik bárszékre, és elnyeli a kezét a pulton heverő csipszeszacskó.

– Elragadó vagy! – mondja a Parth mellett elfurakodó Cleo, majd a nyakamba borul, és körülleng a diszkrét levendulaillata. A feje pont befér az állam alá, mint az enyém Sabrináé alá, de a magasságkülönbség mindig is azt igazolta a szemünkben, hogy összetartozunk, hiszen kiegyenlítjük egymást.

– Hát persze hogy elragadó! – mondja Parth. – De én azt akartam mondani, hogy bizonyára éhes. Kérsz egy szendvicset vagy valamit, Har?

– Vagy Takis Fuegót? – nyújtja felém a csipszeszacskót Kimmy.

– Nem, köszi – mondja a szám. – Nem vagyok se éhes, se fáradt, szuper minden.

Baromira nem szuper semmi! – száll vitába a számmal az agyam.

– Biztos? – ráncolja a homlokát Cleo is. – Mintha gyengélkednél egy kicsit.

Sabrina leszegi a fejét.

– Igazuk van, Har. Olyan… olyan tejszínű vagy. Biztos nincs semmi gond?

Dehogy biztos. Igazából úgy érzem magam, mint aki mindjárt elrókázza magát, majd kinyúlik, vagy ilyen, vagy olyan sorrendben. Sokat ront a helyzeten, hogy rám irányul a társaság osztatlan figyelme és aggodalma, Wyn osztatlan figyelme miatt pedig a kínok kínját élem át.

– Biztos! – mondom.

Mit nem adnék érte, ha a melltartó vagy a fodrász mellett döntöttem volna indulás előtt! Vagy legalább nem mustároztam volna le a cicimet, amikor bekaptam a reptéren egy hot dogot!

Istenem! Wynnek nem szabadna itt lennie!

Úgy volt, hogy ha legközelebb látom, szexi Reformation ruha lesz rajtam, meg dögös új pasi az oldalamon, és szépen ki leszek sminkelve. (Továbbá úgy is volt, amikor erről fantáziáltam, hogy megtanulok rendesen sminkelni.) És ami a legfontosabb, nem vált ki belőlem észlelhető reakciót, hogy látom.

Basszus, basszus, basszus! A szakítás óta minden erőmmel azon voltam, hogy ne robbantsam szét a baráti körünket, most viszont muszáj kipréselnem magamból az igazat, hogy lerázzam magamról Wynt!

– Valamit el kell…

– Szívem – szakít félbe Wyn, aki már megint ott áll mellettem. És úgy markolja a derekamat, mint aki arra készül, hogy a vállára vet, és megszöktet, ha kell. – Sabrinának és Parthnak fontos közlendője van – mondja nyomatékkal.

Bizsereg a bőröm a kérges ujjak alatt. Átsuhan az agyamon, hogy talán nincs is rajtam sort, de igazából van, csak Wyn érintése a denimszöveten át is bizsergető.

Amikor szabadulni próbálok, a csípőm domborulatába váj az ujjai hegye, és a villanó szeme is figyelmeztet: Ne mozdulj!

Te meg kopj le! – próbál kontrázni az én szemem, mire Wyn szájának jobb sarka bosszúsan megrándul.

Sabrina kinyitja a rozsdamentes acélból és üvegből konstruált hűtőt. Egy üveg pezsgőt vesz ki, de nem úgy fest, mint aki ünnepelni készül. Sőt, kifejezetten melankolikus az arca.

Parth belép a háta mögé, és a vállára teszi a két kezét.

– Igen, van egy-két közlendőnk – mondja. – És Wyn már tudja, hogy mit akarunk mondani, mert… Szóval muszáj volt képbe helyeznünk, hogy tudja, miért létkérdés, hogy itt legyen. Hogy mind itt legyünk.

– Te jó ég! – mondja vagy inkább sikítja Kimmy, aki máris eksztázisban van. – Csak nem gyere…

– Jaj, dehogy! – vág közbe Sabrina. – Nem, nem, nem! A házról van szó.

Sabrina szusszan egyet, nyel egy nagyot, majd felszegi az állát.

– Szóval apu eladja. A jövő hónapban.

A légy zümmögését is meg lehet hallani. De nem komfortos csönd telepszik a konyhára, hanem döbbent, sokkolt csönd.

Cleo bágyadtan leroskad egy bárszékre a pultnál. Wyn lefejti rólam a kezét, és eltávolodik tőlem egy-két méterre. Úgy tűnik, már nem tart attól, hogy vallomást teszek.

Én meg állok ott, mint az űrhajójáról leoldott asztronauta, aki mindjárt ellebeg a semmibe.

Elvesztettem a férfit, akihez hozzá akartam menni. Aztán elköltöztem az ország másik felébe, fényévekre a legjobb barátnőimtől. Most pedig közlik velem, hogy odavész ez a ház, a mi házunk is! A mi kis zsebuniverzumunk, ahol, történjen bármi, biztonságban érezzük magunkat, és boldogok vagyunk. Ahova mindig is tartozni fogunk.

Máris háttérbe szorul, elhomályosul a Wyn felbukkanása miatti pánik.

A mi házunk!

Ahol a másodév utáni nyáron a nappaliba kivonszolt, majd összetolt matracokon aludtunk Sabrinával és Cleóval. Azaz dehogy aludtunk: dumáltunk és röhécseltünk, míg be nem kandikáltak a nap első sugarai.

És Cleo az egyik hajnalon, mintha a titkát mondaná el, vagy imádkozna, ezt suttogta: Még soha nem voltak ilyen barátnőim! Mi pedig nagy komolyan rábólintottunk Sabrinával, majd egymás kezét fogva szunnyadtunk el a háromszemélyes „szuperágyon”.

A ház mögött, a tűzrakó helynél pedig vérszerződés helyett (ami ellen egészségügyi kifogásaim voltak) a forró fémhez nyomtuk a mutatóujjunk ugyanazon pontját, majd sírva röhögtünk az agyunkból kipattanó eszement sztorikon. Azt tervezgettük, hogy kirabolunk valamit, majd a különös ismertetőjegy alapján egymásra tereljük a gyanút.

Eszembe jut a falépcső is, amelyen Parth egyszer kartonlapon szánkázó versenyt szervezett, meg a kis fatábla burkolatú könyvtárszoba, amelynek kandallója előtt Cleo először mesélt egy Kimmy nevű lányról. Meg a stégből kiálló szög, amely a rá következő évben felhasította Kimmy talpát, meg a rozoga lépcső, ahol Wyn fölcipelte az emeletre, miközben Kimmy követelte, hogy mi, többiek, dugdossunk szőlőszemeket a szájába, és legyezzük odaképzelt pálmalevelekkel.

És Wyn.

Amikor először megcsókoltam.

Amikor először hozzáértem, pont. Itt.

Nem maradt nekünk más, csak ez a ház…

– Szóval ez lesz az utolsó buli – mondja Sabrina, majd lecibálja a fejéről a lenge selyemkendőt, a pultra dobja, és hozzáteszi: – Legalábbis az utolsó itteni.

A levegőben lógnak a szavai. Vajon a többiek is lázasan keresik a megoldást? Nekik is eszükbe jut, hogy körbeadhatnánk egy kalapot, hátha összejön a zsebünkben kallódó apróból hatmillió dollár?

– Nem tudnál… – kezdi Kimmy.

– Nem – zárja rövidre Sabrina. – Hatoska nem akarja, hogy apu megtartsa a házat, gondolom, azért, mert anyuval vették. Igaz, hogy van még négy korábbi feleség, akik nem is annyival korábbiak, úgyhogy rajtuk is kiélhetné a féltékenységét, de…

Sabrina a szemét forgatja, majd hozzáteszi:

– Már megvan a vevő. Végleges a dolog.

Parth gyengéden billegeti Sabrinát a vállánál fogva, hogy kizökkentse a búskomorságból.

Az én tekintetem pedig Wynre vándorol, mintha tudat alatt még mindig azt várnám, hogy ha ránézek, elpárolog a stressz.

Ehelyett az van, hogy gőzkalapácsként ver a szívem, amint találkozik a tekintetünk. Gyorsan elfordulok.

– De azért nem csak rossz hírünk van – szólal meg Parth. – Hanem jó is. Sőt, eszméletlen jó.

Sabrina, aki épp a fóliát hámozza le a pezsgősüvegről, felnéz.

– Igen – mondja. – Van még valami.

– Van még valami – utánozza évődve Parth. – Azért ne csinálj úgy, mintha huszadrangú mellékszál lenne az eljegyzésünk!

– A micsodátok?

Egy pillanatig nem is tudom, ki szólt, azaz sikított közbe. Aztán már tudom.

Én voltam. Én sikítottam közbe.

Vagyis én meg Cleo, aki úgy pattant le a bárszékről, hogy az kis híján fölborult.

Nehéz eldönteni, hogy Sabrina örömittasan vagy hitetlenkedve kotkodácsol-e.

– A micsodátok? – ismétlem.

– Tudom, tudom – mondja. – Engem is ugyanúgy meglep a dolog, mint titeket.

Kimmy elkapja Sabrina kezét, és szájtátva nézi a gyűrűsujján kacsingató behemót smaragdot.

És kábé ekkor döbbenek rá, hogy valakinek előbb-utóbb fel fog tűnni az eljegyzési gyűrűm hiánya.

Zsebre dugom a kezemet. Igen, a falatnyi női sort morzsányi zsebébe gyömöszölöm az öklömet. Tök természetes póz, tényleg.

– De hát azt mondtad, hogy te soha nem mész férjhez! – harsogja Cleo, és aggodalmasan, homlokráncolva méregeti az ékkövet meg annak fehérarany foglalatát. – Soha, semmilyen körülmények között! – folytatja. – Szó szerint így fogalmaztál: „Ha pisztolyt szegeznek rám, akkor se!”

És ugyan ki hibáztathatta ezért Sabrinát? Szerintem senki, és nem csak az apja házasságszédelgése miatt. Sabrina ugyanis válóperes ügyvéd, azaz minimum napi nyolc órában hallgatja, hogy miért nem jó ötlet megházasodni.

– Halljuk a sztorit! – követeli Kimmy, de Cleo tovább mondja a magáét.

– Meg azt is mondtad egyszer, hogy inkább öt év börtön, mint egy év házasság!

– Hé, babám! – böki oldalba Kimmy. – Most ünnepelünk. Sabrina meggondolta magát. Tudod, szoktak ilyet csinálni az emberek.

„Az emberek” igen, de Sabrina Armas nem.

Én néha addig vacillálok, hogy mit reggelizzek, hogy ebéd lesz belőle. Sabrina viszont ugyanazt a joghurtot és granolát eszi nap mint nap, csak a szezonális gyümölcsöt variálja.

Most átkarolja Parth derekát, és belevág:

– Hát igen. Miután kiderült, hogy búcsút intünk a háznak, tisztáztam magammal egyet-mást.

Egy icipicit megremeg, majd visszaacélosodik a hangja.

– Akár összeházasodunk Parthszal, akár nem, hosszú távra tervezek vele, és már elegem van abból, hogy a boldogságom rovására vagyok okos. Azt akarom, hogy ami köztünk van, az örökké tartson, és nem akarok többé úgy tenni, mintha nem ezt akarnám.

Kimmy a mellére teszi a kezét, és közli:

– Ez gyönyörű!

Parth rámosolyog Sabrinára, és gyengéden masszírozza a vállát. Sabrina tekintete rám villan, és széles vigyorra húzódik a klasszikus vörösre rúzsozott szája.

– És hogy őszinte legyek, egy kicsit az is inspirált minket, hogy…

Olyan ez, mint a baleset előtti pillanat. Az a pillanat, amikor az autó megcsúszik, és tudod, hogy valami szörnyűség várható, de még van rá esély, hogy megtapadjanak a gumik, és soha ne derüljön ki, hogy mi múlt egy hajszálon.

Sabrina folytatja:

– Szóval nézzétek meg Harryt és Wynt! Együtt vannak kábé tíz éve, és működik a dolog, még most is, pedig távkapcsolatban élnek. Egyértelmű tehát, hogy a szerelem tényleg mindent legyőz.

– Nyolc éve – helyesbít halkan Wyn, mire Kimmy megszorítja a bicepszét.

– Nyolc teljes éve! – lelkendezik. – És még most is legfeljebb egy méterre vagytok egymástól!

Wyn, aki becslésem szerint úgy kilencvenkilenc és fél centire állhat tőlem, Kimmy szavai hallatán átkarolja a nyakamat, és közli:

– Hát igen. Harriet mellett ennyi év után is úgy érzem magam, mintha most ismerkedtünk volna meg.

Kimmy keze ismét a szívére tapad. Nem érti a Wyn szavaiban rejlő, nekem szánt iróniát.

Harsány kurjongatás közepette pukkan a dugó. Úgy érzem magam, mintha a testem fölött lebegnék. Rém fura dolgokat művel az adrenalin.

Általában inkább gurulnék le egy üvegcseréppel és légypapírral borított hegyoldalon, mint hogy konfliktust generáljak, de most be kell látnom, hogy minél tovább megy ez így, annál nehezebb lesz kikeveredni a hazugságunkból.

– Ez fantasztikus! – mondom a szokottnál két és fél oktávval magasabb hangon. – De el kell mondanunk nektek, hogy…

– Harriet.

Már megint ott van. Hátulról fonódik rám a két karja, az álla pedig a fejem búbján pihen. Átsuhan az agyamon, hogy Gondolj a kib*ott boldogságod kib*ott otthonára, b*meg!, de csak az jut eszembe, hogy: Bár lennék Absztinens Ray halált megvető utasa!

– Még nincs vége a közlendőiknek – teszi hozzá a nevemhez Wyn, mire Kimmy kezét összecsapva hüledezik.

– Még mindig nem vagyok terhes – higgasztja le Sabrina.

Kimmy sóhajt egy nagyot.

Parth fülig érő szája azt sejteti, hogy valami hiper-szuper meglepije van a számunkra. Olyasmi, mint amikor New Orleans-i tematikájú szülinapot rendezett Cleónak, vagy amikor a diplomázásom alkalmából kaptam tőle egy sztetoszkópot, amelybe belevésette a nevemet.

Sokatmondóan összesomolyognak Sabrinával.

– Na, mi lesz már? – türelmetlenkedik Cleo, Kimmy pedig Sabrina fejéhez vág két szem csipszet.

Sabrina elhessenti a lövedékeket, majd így szól:

– Oké, oké! Mondd el nekik!

– Összeházasodunk – mondja Parth.

Zavart, értetlen összenézésektől csöndes a konyha.

– Hát az eljegyzést rendszerint az követi – mondja végül Cleo.

– Mármint szombaton – pontosít Parth. – Szombaton esküszünk. Itt, hatodmagunkkal. Semmi rongyrázás. Egy rövid kis szertartás lent, a mólón, szűk baráti körben, és ennyi.

Jéggé fagy, majd hólyagosra hevül a testem, és lezsibbad az arcom is, a kezem is.

Wyn újfent leveszi rólam a kezét. Fölnézek rá, és a saját lesújtottságom tükörképét látom az arcán.

Csapdába estünk.

Cseng a fülem, így csak fojtott karattyolásként jutnak el hozzám a szavak. Aztán valaki zsibbadt ujjaim közé présel egy Estelle pezsgőspoharat, és némiképp kitisztul a fülem.

– A múlhatatlan szerelemre! – kiáltja Parth.

– És a legjobb barátainkra! – teszi hozzá Sabrina. – Csak velük vagyunk hajlandók eltölteni ezt a hetet! Az utolsó hetünket ebben a házban!

BASSZUS, HARRIET, HÚZZÁL MÁR BOLDOGSÁGOD OTTHONÁBA! – suhan át az agyamon, majd rögtön utána ez suhan át: JAJ, CSAK AZT NE!

Az a hajó elment.

4. fejezet

A BOLDOGSÁG OTTHONA

Mattingly, Vermont

Régi, vörös téglás házakkal szegélyezett belvárosi utca. Lakás a Maple Bar fölött, amely most, harmadéven a kedvenc kávézónk. Új lakótársunkkal, Parthszal csak egyszer találkoztunk a költözés előtt, de Sabrina tavasszal együtt járt vele nemzetközi jogra. Amikor Parth szólt neki, hogy a lakásban, amit négyen bérelnek, felszabadul három szoba, rögtön lecsaptunk az ajánlatra.

Parth egy évvel előttünk jár, azaz negyedéves. Két lakótársa éppen végzett, a harmadik pedig, aki üzleti tudományokat tanul, Ausztráliában tölti az őszi szemesztert. Én kapom majd az ő szobáját, mert tavasszal Londonba megyek, így egyszerűen visszaadom a helyét a téli szünetben.

A Mattingly College nem túl nagy, így már eljutott hozzánk Parth Nayak híre: tudjuk, hogy ő a Paxton Avenue bulikirálya. Azért hívják így, mert eszméletlen jó tematikus bulikat szervez, meg azért is, mert sokszor állít be mások bulijára valami legfelső polcos pia, valamint tucatnyi csodaszép barát és egy hiper-szuper lejátszólista társaságában. Bízvást elmondható, hogy Parth a Mattingly élő legendája.

Akivel tök jó együtt lakni, bár Sabrinával, aki szintén egy született vezér, néha agancsot akasztanak. Az igazi Parth ezzel együtt jobb, mint a róla terjengő mítosz, és nemcsak azért, mert szórakoztató figura, hanem azért is, mert imádja az embereket. Imád bulit szervezni nekik, meg kiválasztani az ideális ajándékot, meg bemutatni egymásnak olyanokat, akiknek szerinte muszáj megismerkedniük, meg kifigyelni, hogy ki a legcsöndesebb a társaságban, és becsalogatni az illetőt az események sűrűjébe. Soha nem tűnt még olyan kedves, pozitív helynek a világ, mint most: mintha mindenki potenciális barát lenne, aki valami fantasztikus, lenyűgöző, csúcsszuper dolgot tartogat nekem.

Mire elindulok Londonba, már-már azt kívánom, hogy bár itthon maradhatnék.

Az angol főváros persze gyönyörű: a borostyánnal benőtt, régi kőházak zökkenőmentesen illeszkednek a sok acélhoz és üveghez. Én pedig, hála a legutóbbi szemeszternek, jobban vágyom arra, hogy társas életet éljek idegenekkel, mint valaha. Szinte minden este összejön a számtalan westminsteri kocsma valamelyikében pár külföldi diák, vagy csak mászkálunk az újságpapírba csomagolt fish and chipsünkkel a Temze partján. Hétvégén pedig pezsgős pikniket tartunk a parkban, vagy galériákban töltjük a napot, vagy órákig böngészünk a Cecil Court ikonikus könyvesboltjaiban: a Foylesban, a Daunt Booksban, meg még ki tudja, hol.

Aztán, ahogy telik-múlik az idő, barátságok, kapcsolatok szövődnek, és párokra oszlik a banda. Én is azért nem sóvárgok folyton a Mattingly központjára néző saroklakás után, mert egyre több időt töltök egy Hudson nevű honfitársammal. De néha azért szüneteltetem egy kicsit a tanulást vagy a nem tanulást, és elképzelem, ahogy Parth, Cleo, Sabrina és a fantomlakótársunk ablakai előtt váltakoznak az évszakok. Olvadozó hókupacokat látok, majd a kora tavasz halovány zöldjét, aztán virágzó kakasmandikót, vadmuskátlit meg gomba módra növő püspöksüveggombát.

De ahogy közeleg a nyár, egyre kevésbé köti le a figyelmemet Hudson. Ennek egyik oka az, hogy bőszen tanulunk a vizsgákra, a másik pedig az, hogy a szükség szülte románcunk szavatossági ideje lassanként lejár, és ezt mindketten jól tudjuk.

A szüleim az utolsó hetekben százszor többet írogatnak nekem a szokottnál. Apu például ezt:

Alig várom, hogy elmeséld a londoni élményeidet!

Anyu pedig ezt:

A kolléganőim meghívnának ebédelni, amikor itthon leszel. Cindy fia fontolgatja, hogy a Mattinglybe jelentkezik.

Apu: Lementettem egy tízrészes dokumentumfilmet a dinókról.

Anyu: Mit gondolsz, lesz időd besegíteni egy kicsit? Rendbe kéne hozni az udvart, és úgy el voltam havazva!

Bíztam benne, hogy megúszom egy gyors vizittel, de nagyon be vannak sózva. Így nyáron végül két hónapig Indianában számolom a másodperceket, és onnan repülök Maine-be, a homárfesztiválra.

Késik a gépem. Már sötét a parkoló, és a nappali hőséget rég felváltotta a nyirkos, hideg szél. Páran üresben járatják a motort, de lekapcsolt reflektorral, így nem látom meg azonnal a cseresznyepiros sportkocsit. Sabrina direkt letette a jogsit, hogy tudjunk furikázni.

De nem Sabrina támasztja a motorháztetőt. Bizony, nem az ő arcát világítja meg a telefon, hanem egy fickóét, aki most felnéz. Szögletes áll, keskeny derék, borzas, aranyszőke haj. Amelyből egyetlenegy tincs hull a homlokába, amikor találkozik a tekintetünk.

– Harriet?

Bársonyos a hangja. Recsegve szántja fel a hátamat a meglepetés ereje, mint a lehúzott cipzár.

A barátnőim fotóin már láttam őt, míg Londonban voltam, és előtte a campuson is, de mindig messziről, és mindig mozgásban volt. Így, közelről valahogy más: talán nem olyan jóképű, de feltűnőbb jelenség. A szeme világosabbnak hat a telefon fényénél, és látszanak a korán jött szarkalábai. Amúgy mintha gránitból lenne az egész ember, leszámítva a futóhomokot idéző, puha, telt ajkait. Ja, és a felső ajka szív alakú közepe határozottan aszimmetrikus.

– Mit sem változtál, Sabrina – mondom. – Pedig elröppent egy egész szemeszter meg majdnem az egész nyár.

A gödröcskék viszont, amelyek a szája két szegletében képződnek, tök szimmetrikusak.

– Tényleg? – csodálkozik. – Pedig levágattam a hajamat, színes kontaktlencsém van, és nőttem tíz centit.

Összehúzom a szememet.

– Hm. Nem látom nyomát.

– Sabrina és Cleo egy rekesz borral többet ivott a kelleténél – mondja a fiú. – Mármint fejenként.

– Ó.

Kicsit megborzongok, mert besurran a gallérom alá egy lenge fuvallat.

– Bocs, hogy sofőrködnöd kell miattam – teszem hozzá az „Ó”-hoz. – Rendelhettem volna taxit.

Vállrándítás.

– Nem gond. Alig vártam, hogy meglássam a híres Harriet Kilpatricket. Majd kifúrta az oldalamat a kíváncsiság, hogy jogos-e a hájp.

Úgy érzem magam a kitüntető figyelme fókuszában, mint őzike a reflektorfényben.

Vagy inkább mint a prérifarkas által becserkészett őzike? Mert ha ez a srác állat lenne, tuti, hogy prérifarkas lenne: akinek ilyen furán villog a szeme, és ilyen könnyed a mozgása, az nem lehet más. A túláradó magabiztossága azok sajátja, akiknek életéből kimaradtak a kínos, félszeg szakaszok.

Az én magabiztosságom más talajból sarjadt ki, és kőkeményen megküzdöttem érte. Ugyanis gyerekkoromban sokáig fogszabályzót hordtam, és olyan volt a frizkóm, mint egy szerencsétlen uszkáré.

– Sabrina hajlamos túlozni – mondom.

De amit erről a srácról mondott, az furcsamód meg sem közelítette a valóságot. Vagy csak azért érzem így, mert tudtam, hogy bele van zúgva, ezért másra számítottam? Mondjuk egy csiszoltabb, nyájasabb modorú fiúra, aki jobban hasonlít emberünk legjobb barátjára, Parthra?

Megrándul a szája szeglete, ahogy közelebb lép, és halkan duruzsolni kezd a szívem, amikor kinyújtja a karját. Mintha azt tervezné, hogy az államat ide-oda forgatva végigmustrál, hogy nem vagyok-e túlhájpolva.

De csak a sporttáskát veszi le a vállamról, majd megjegyzi:

– Úgy informáltak, hogy barna a hajad.

Engem is meglep a horkantásszerű kacajom.

– Örülök, hogy ilyen szépeket mondtak rólam.

– Tényleg sok szépet mondtak. De egyelőre csak azt tudom lecsekkolni, hogy tényleg barna-e a hajad. És hát nem az.

– De – erősködöm. – Egyértelműen barna.

Bedobja a táskámat a hátsó ülésre, majd ismét szembefordul velem. Megtámasztja a csípőjével a kocsiajtót, majd merengőn oldalt billenti a fejét, és megszólal:

– Majdnem fekete. Holdfényben kéknek látszik.

– Kéknek? – hüledezem. – Szerinted a hajam kék?

– Mármint nem olyan hupikék törpikés – nyugtat meg. – Hanem kékesfekete. A fotókon ez nem látszik. Élőben máshogy nézel ki.

– Ez igaz. Élőben háromdimenziós vagyok.

– Az a festmény… – mondja eltűnődve. – Igen, olyan vagy!

Rögtön tudom, melyik képre gondol. Cleo régi emberábrázolás-vizsgamunkájára, amelyen pucéron nyúlunk el Sabrinával, mint a Michelangelo-festményen Isten és Ádám. Hetekig lógtunk a Mattingly kiállítótermének falán, és nap mint nap egy csomó idegen jött-ment előttünk, mégsem éreztem magam olyan pőrének, mint most.

– Nagyon diszkréten adtad tudtomra, hogy láttad a cicimet – mondom.

– Basszus! – feleli, és tarkóját dörzsölgetve elfordul. – Valahogy el is felejtettem, hogy az egy akt.

– Nők tömegei álmodnak egy ilyen mondatról.

– Mármint nem azt felejtettem el, hogy nincs rajtad ruha – pontosít. – Csak azt, hogy furán hat, ha közlöm valakivel, hogy pont úgy néz ki, mint a képen, amelyre pucéron festették rá.

– Ez egyre jobb – jegyzem meg, mire ő felnyög, és végigszántja az arcát a két keze.

– Eskü, hogy többnyire azért jobban adom elő.

Én pedig többnyire minden erőmmel azon vagyok, hogy oldjam az emberek feszültségét, de most valahogy jólesik kizökkenteni ezt a fiút. Jólesik, és bájos, ahogy kizökken.

– Mit adsz elő jobban? – kérdezem.

A hajába túr, majd azt feleli:

– Jobb benyomást keltek elsőre.

– Esetleg küldj magadról egy nagy seggű aktot, mielőtt megismerkedsz valakivel! – javaslom. – Nálam mindig bevált.

– Majd fontolóra veszem.

– Egyébként nem úgy nézel ki, mint egy Wyndham Connor.

Felszalad a szemöldöke.

– Hogy kéne kinéznem?

– Nem is tudom. Lehetne rajtad, mondjuk, tengerészkék kabát aranygombokkal meg hajóskapitány-sapka. Meg bozontos, ősz szakállad is lehetne, meg bazi nagy szivar a szádban.

– Télapó a jachton – mondja.

– Mr. Monopoly szabadságon – fokozom.

– Amúgy te sem vagy egy sztereotip Harry Kilpatrick.

– Tudom. Nem vagyok rikkancssapkás dickensi árva.

Ahogy elneveti magát, megint villan a szeme, amely most inkább halványzöld, mintsem szürke. Inkább a köd lepte víz, mintsem maga a köd.

Megkerüli a Jaguart, és kinyitja nekem az ajtót.

– Akkor hát, Harriet – kezdi a szemembe nézve. A szívem ismét dadogni kezd a kitüntető figyelme fókuszában. – Készen állsz?

Valamiért úgy érzem magam, mintha hazudnék, amikor azt felelem, hogy:

– Igen.

Wyn úgy vezeti a Jaguart a sötét, kanyargós utakon, mintha ez valami külön sportág, avagy művészeti ág lenne. Az izmos bal karja a kormányra fonódik, a jobb keze lazán pihen a sebváltón, a térde pedig nyughatatlanul jár le-föl, de közben stabilan nyomja a gázt. Ahogy közeledünk a vízhez, letekerem az ablakot, és beszívom a jól ismert, sós tengerszagot. Wyn is követi a példámat, és közben verdesi a gránitból kifaragott profilját a szélfútta haja, és az egy szem rakoncátlan tincs mindig a homloka jobb oldalán köt ki. Mintha láthatatlan cérna kötné össze az aszimmetrikus, szív alakú felső ajkával…

Amikor rajtakap, hogy nézem, a szólásra nyíló szájával tandemben kúszik fel a szemöldöke.

Futóhomok! – suhant át újfent az agyamon, és az ösztönöm ragadozó-préda viszonylatot jelez. A limbikus rendszerem pedig menetparancsot küld az izmaimnak, mondván: „Álljatok készen a futásra! Ha ennél közelebb jön, már nem menekültök!”

– Méregetsz – állapítja meg Wyn. – Méghozzá gyanakvóan.

– Csak annak az esélyét latolgatom, hogy mégsem a barátnőim barátja vagy, hanem egy gyilkos, aki elkötötte áldozata kocsiját.

– És még pont kiért a reptérre, hogy felvegye az áldozata barátnőjét.

– Szerintem sok olyan gyilkos van, aki kínosan pontos.

– Szerinted a mi nemzedékünk miért hiszi azt, hogy bárki simán lehet gyilkos? – kérdi nevetve Wyn. – Mert nekem például még egyhez sem volt szerencsém.

– Hát, az bizony nagy szerencse.

Ahogy rám pillant, átsuhan a feje fölött egy holdfénycsík.

– Amúgy azt hallottam, hogy te valami kivételes géniusz vagy, Harriet Kilpatrick.

– Mit is mondtam Sabrináról és a túlzásra való hajlamáról?

– Tehát mégsem vagy reménybeli agysebész?

– A reménybeli a kulcsszó – felelem. – És veled mi a helyzet? Mit tanulsz?

– Én azt hittem, a sebész a kulcsszó – mondja a kérdésemre fittyet hányva. – A húsbavágóan fontos kulcsszó…

Ez kicsalogat belőlem egy újabb horkantásszerű kacajt. Wyn az utat nézi, és somolyog magában, én pedig szinte lebegek, mintha héliumot fújtak volna a csontjaimba.

– Szóval, veled mi a helyzet? – ismétlem az ablakon kibámulva, mire Wyn hosszú másodpercekig hallgat.

– Hogy velem mi a helyzet? – mondja végül utánam.

Mintha nem örülne túlzottan a kérdésnek.

– Mármint igaz-e, amit nekem mondtak rólad? – ütöm a vasat.

Wyn a tükörbe pillant, és a fogsora finoman végigszántja a telt, puha alsó ajkát.

– Attól függ, mit mondtak.

– Szerinted mit?

– Inkább nem tippelgetnék, Harriet.

Agyonkoptatja a nevemet… És ha kimondja, megpendül a gyomrom mélyén egy túlfeszített zongorahúr.

Valójában persze az történik, hogy a szimpatikus idegrendszerem átszabta az izmaimba áramló vér útját. Már nem röpdösnek a gyomromban pillangók, csak véredények húzódnak össze és ernyednek el a belső szerveim körül.

– Miért nem tippelsz? – érdeklődöm. – Úgy gondolod, hogy rosszakat mondtak rólad?

Az állkapcsa megfeszül, a szeme a sötétet pásztázó fénycsóvát vizslatja.

– Nem érdekes – mondja. – Nem akarom tudni.

Megint jár a térde, mintha így vezetné le a fölös energiáit.

– Azt mondták, képtelenség lesz megállapítani, hogy flörtölsz-e, vagy sem – szólalok meg.

– Most zavarba akarsz ejteni – mondja nevetve Wyn.

– Lehet.

Azaz biztos, mint a halál! Nem is értem, mi ütött belém.

– De tényleg ezt mondták – teszem hozzá.

Sabrina valóban kesergett, hogy sosem tudja, flörtöl-e vele Wyn. Ugyanakkor makacsul hajtogatta, hogy úgysem fog rámozdulni, mert ahhoz túlságosan kedveli, és nem akarja megbolygatni a kellemes baráti viszonyt.

– Amúgy sokkal jobban flörtölök, mint a mostani alapján gondolnád – mondja Wyn.

– És megfordult már a fejedben, hogy ez problémát okozhat? – kérdem a látómezejébe hajolva.

– Egy kis flörtbe még nem halt bele senki, Harriet – feleli mosolyogva.

– Látom, nem sokat tudsz a kétszáz évvel ezelőtti brit párbajkultúráról.

– Ó, dehogynem. De mivel nem szoktam hercegek és grófok hajadon lányaival flörtölni, nem hinném, hogy bajom eshet.

– Szóval kívülről fújod György régensherceg korának párbajkódexét. És szerinted mi efölött csak úgy átsiklunk?

– Harriet, te nem tűnsz olyan lánynak, aki bármi fölött csak úgy átsiklik – mondja Wyn, majd az újabb önkéntelen horkantásomra mélyülni kezdenek a gödröcskéi. – Ha már szóba kerültek az előkelő hölgyek… Ezt a kacajt vajon az etikettórán tanítják?

– Nem. Évszázadok alatt csiszolódott tökélyre.

– Szinte sejtettem – mondja Wyn. – Amúgy én nem vagyok ilyen.

– Nem vagy finom úriember, aki az orrán keresztül nevet?

Lebukik az álla, és rám szegeződik a sokatmondó tekintete.

– A benyomásod téves – mondja. – Én nem játszom mások érzéseivel. Tartom magam bizonyos szabályokhoz.

– Úgymint?

– Úgymint soha ne ismertesd a szabályaidat olyannal, akit most látsz először.

– Jaj, ne már! – mondom. – Hiszen mi, hogy úgy mondjam, „mostohabarátok” vagyunk.

– Rendben, mondok egy példát. Egyezséget kötöttünk Parthszal, hogy nem kezdünk olyan lánnyal, aki a barátunk, és egymás barátaival sem.

Ezután rám sandít, majd hozzáteszi:

– Hogy mostohabarátok esetében mi az irányelv, azt nem tudom.

– Várj, várj, várj! – mondom. – Szóval nem kezdesz olyan lánnyal, aki a barátod. Akkor kivel kezdesz, Wyn? Az ellenségeiddel? Vagy idegenekkel? Vagy a kísérteni visszajáró gonosz lelkekkel?

– Jó szabály ez, hidd el! – mondja Wyn. – Elejét veszi a zűrös szituknak.

– A randizás nem úgy működik, hogy kiválogatsz ezt-azt, mint a svédasztalról. Persze lehet, hogy szerinted nincs különbség a kettő között. Ha abból indulok ki, amit hallottam rólad…

Rám sandít a félárbócra engedett pillái mögül, majd cicceg egy sort, és azt kérdezi:

– Jól sejtem, hogy itt inverz ribancszégyenítés esete forog fenn, Harriet?

– Á, dehogy! – felelem. – Imádom a ribancokat! Ribanc barátnőim is vannak, és magam is megmerítkeztem a ribanckodásban.

Wyn arcára holdfénycsík vetül. Füstös ezüstszínűre festi a szemét.

– De nem a te világod volt? – tippel.

– Az nem derült ki.

– Mert belezúgtál valakibe.

– Mert nemigen szedtek föl a pasik.

Wyn elneveti magát, majd közli:

– Oké.

– Ez nem önostorozás – mondom. – Ha egy pasi megismer, van, hogy felkeltem az érdeklődését, de nem engem szúrnak ki elsőként. Ezzel már megbékéltem.

Wyn végigmér tetőtől talpig, majd talptól tetőig.

– Szóval azt mondod, hogy te egy lassan ölő bombázó vagy?

Bólintok.

– Úgy van. Én egy lassan ölő bombázó vagyok.

Wyn megint méreget egy kicsit, majd közli:

– Más vagy, mint gondoltam.

– Igen. Háromdimenziós vagyok, és kék hajú.

– Többek között – hagyja rám.

– Én meg arra számítottam, hogy te egy Parth 2.0 vagy – ismerem be, mire Wyn szeme összeszűkül.

– Szóval azt hitted, jobban leszek öltözve.

– A szakadt pólónál és a farmernél? – vágom rá. – Hogy hihettem volna ilyet?

Wyn mintha nem is hallaná, amit mondok. Homlokráncolva vizsgálgat, majd megszólal:

– Te nem lassan ölő bombázó vagy.

Elfordulok, és a rádióval matatok. Higanyként cikázik ide-oda a keblemet átjáró melegség.

– Hát ja – mondom végül. – Annak, aki meztelenül lát, mielőtt egy szót is váltana velem…

– Nem erről van szó – mondja Wyn.

Fizikailag érzem, amikor leveszi rólam a szemét, és a szélvédőre vándorol a tekintete. De most már vándorolhat, ahova akar, mert nyomot hagyott bennem. Mostantól egyet jelentenek a sötétlő sziklák, a hajamat tépázó szél meg a fahéj-, szegfűszeg- és fenyőillat: azt jelentik, hogy Wyn Connor! Kinyílt egy ajtó, és tudom, hogy képtelen leszek becsukni.

Akár ismeri György régensherceg korának szokásrendjét, akár nem, egyvalami biztos: Wyn Connor sok szempontból romboló hatású.

5. fejezet

VALÓ ÉLET

Hétfő

A konyha nem ereszt: további pohárköszöntőket hallgatunk végig, amelyek mind a múlhatatlan szerelmet éltetik. Wyn csak a harmadik után szól a barátainknak, hogy bocsi, de most már fölkísérne, hogy „elrendezkedjek”.

Kimmy reszelős hangon dorombolni kezd, mire Parth fej fölötti pacsira emeli a kezét. Cleo megborzong, mert az ő szemében a fej fölötti pacsi olyan, mint az iskolai táblán végighúzott köröm.

Már-már futva vágunk neki a lépcsőnek, és közben néma harcot vívunk a bőröndömért. Wyn játszi könnyedséggel elragadja tőlem, és átveszi a másik kezébe, hogy ne érjem el.

– Majd én viszem – mondja.

– Már nem kell bűbájoskodnod! – sziszegem. – Nem lát senki.

– Nem bűbájoskodom.

– A túrót nem!

– Tényleg nem – erősködik, majd elrántja a koffert az érte nyúló kezem elől. – Csak nagy élvezettel szívatlak.

– Akkor kár a gőzért – mondom. – Ahhoz, hogy szívass, elég a puszta jelenléted.

– Nem te mondtad mindig, hogy magasabb célokat kéne kitűznöm, Harriet?

Már az emeleten járunk, azaz közel a szabadulás, amikor felbukkan a lépcső tetején Sabrina.

– Majd elfelejtettem! – szól utánunk. – Ti vagytok a nagy hálószobában.

Nagy fékcsikorgással torpanunk meg, mint a rajzfilmekben, és Wyn gyorsan elkapja a kezemet. Mintha attól félne, hogy ha nem teszi, a sokkolt Sabrina elejti a pezsgőspoharát, és azt sikítja: „Lebuktatok! Még mindig fel vagytok öltözve, és egy ujjal sem értek egymáshoz!”

Igen, Wyn alighanem úgy érzi, hogy fordított in flagranti esete forog fenn. De legalább nem markol mindjárt a seggembe.

– A nagy hálószobában – ismétli, és átvándorol a keze a derekamra, mire én úgy nekidőlök, hogy meg kell támasztania vállal a falat, nehogy elessünk. Nem tudom, kinézünk-e legalább egy icipicit szerelmespárnak, vagy fullba nyomjuk a farkasszemet néző spagettiwesternhőst?

– De hát mindig a gyerekszobában alszunk! – mondom.

Az Armas família azért hívja így azt a hálót, mert nem egy bazi nagy franciaágy van benne, mint a másik kettőben, hanem két egyszemélyes fekhely.

– Azt önként bevállalta Cleo és Kimmy – feleli Sabrina. – Mondván, hogy úgyis csak havonta egyszer látjátok egymást, ne kelljen még most is külön ágyban aludnotok.

Eszembe jut, hogy mindig is összetoltuk azt a két ágyat.

– Abszolút nem gond, ha… – kezdem, mire Sabrina a szemét forgatja.

– Hát persze! Neked soha semmi nem gond. Te vagy a „nemgond-királynő”! Nekünk viszont gond lenne, úgyhogy ez eldöntött tény. Cleóék már ki is pakoltak a gyerekszobában.

– De…

– Köszönjük, Sabrina – vág a szavamba Wyn. – Igazán figyelmesek vagytok.

És mire elrebegném gyengécske tiltakozásomat, Wyn beterel a legnagyobb hálószobába, mint a pásztorkutya a nehéz természetű juhot.