Copyright © Zubor Rozi, 2025

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kónya Orsolya

Korrektor: Kölnei Lívia

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2025

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6830-73-1

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Micsoda anyák voltak (társszerző: Budai Lotti), 2022

Micsoda szajhák voltak (társszerző: Budai Lotti), 2023

A kulcs, 2024

Micsoda szinglik voltak (társszerző: Budai Lotti), 2024

A napló, 2025

Micsoda barátnők voltak (társszerző: Budai Lotti, Fodor Marcsi), 2025

Micsoda barátnők voltak – Gyermekkönyv (társszerző: Budai Lotti, Fodor Marcsi), 2025

Minden nőnek – a múltban, a jelenben és a jövőben.

Az élet kertjében az orchideák a szépség
és a reziliencia szimbólumaként állnak.

ELŐSZÓ

Jól emlékszem a napra. Egy november végi, hűvös, szürke szerda volt, amikor reggel, fáradtan és figyelmetlenül, a sötétítőfüggöny elhúzása közben letörtem a legelőrehaladottabb állapotban lévő, bimbókkal teli orchideám egyik bimbót növesztő szárát.

Mint amikor valaki egyszer csak összeesik előtted, és ösztönösen megkezded az újraélesztését – gondolom én legalábbis, szerencsére sosem esett még össze előttem senki –, pedig már húsz év telt el az első és egyben utolsó elsősegélyórád óta, amit azért végez el mindenki, mert máskülönben nem kapja meg a vezetői engedélyét, és amelyen alaposan, részletekbe menően elmondanak mindent, lejegyzetelsz mindent, megtanulsz mindent, és le is vizsgázol belőle, kivéve abból az egy mondatból, amit végül egy életre megjegyzel, mert egyébként minden mást kurvára elfelejtesz a vizsga másnapján: „Ha baj történik, inkább ne csináljanak semmit, hanem várják meg a tapasztalt hozzáértő segítség kiérkezését, rutin hiányában ugyanis többet árthatnak, mint segíthetnek.” És tessék, itt vagyok, a pánikhelyzetben gondolkodás nélkül mégiscsak megkezdem az újraélesztést.

A letört bimbókat egy kis pohárba teszem, amibe vizet töltök, a cserépben maradt letört szárat meg csak nézem, hogy ezzel most mi a faszt csináljak. (Igen, pontosan úgy is néz rám, mint egy meredező hímvessző egy éretlen, szinte még kislányra: tessék, itt vagyok, kezdjél velem valamit. De mit? Mit kéne most csinálni?) Erre nem voltam felkészülve… Erre sem. Otthagyom, és meredezik tovább.

Majd lesz vele valami.

Majd megoldódik. Hiszen előbb vagy utóbb, így vagy úgy minden megoldódik.

(Micsoda egy Coelho vagyok, mi?)

Ha máshogy nem, hát úgy, hogy elmúlik.

Mert előbb vagy utóbb minden elmúlik. A jó is és a rossz is.

(Mondom én. Rozi Coelho.)

Csak nem mindegy, hogy hogyan.

Pláne, ha Orchideákról van szó.

Ő

„Kiviszem a szemetet!” – mondta alig hallhatóan, ahogy lenyomta a kilincset, és kilépett az ajtón. Sőt, lehet, hogy nem is mondta, nehogy valaki meghallja, és még a végén meghiúsuljon a terve. Nem akarja, hogy bárki is megakadályozza. Már nem. De vajon ha meghallják, feltűnt volna nekik, hogy nincs is nála semmi, pláne nem a szemét? És mikor fog feltűnni bárkinek is, hogy milyen régóta eltűnt?

Hideg a víz. Nagyon hideg. És egyre hidegebb, minél beljebb sétál. De már nem érdekli. Csak legyen vége. Nem bírja tovább. Már nem. Ez az egész így nem jó. Nagyon nem. Ha jó lenne, nem várná a végét.

Most bezzeg milyen könnyen besétál a vízbe, pedig sokkal hidegebb, mint nyáron! Akkor mégis percekig állt mindig a vízparton, és lépésről lépésre, centiről centire haladt beljebb, hogy minden porcikájának legyen ideje megszokni a hideg vizet.

A mellkasát volt mindig a legnehezebb a hideg vízbe beletenni. Most viszont meg sem kottyan neki. Már nem érez semmit. Sem a teste, sem a lelke. Ahhoz, hogy túléljen, meg kellett tanulnia kikapcsolni az érzéseit. Csak ment, csinálta, viselte, tűrte, bármiről is volt szó.

Hát itt van. Mindjárt a feje búbját is teljesen ellepi a víz. Mennyivel könnyebb dolga lett volna mondjuk egy hirtelen mélyülő tóval vagy sebes sodrású folyóval… Így viszont, mindezek híján itt a közelben, most sétálhat befele, hol cipelve, hol húzva maga után ezt a nyamvadt követ. Már egy ideje kinézte magának ezt a részt itt a vízparton. Szerzett hozzá megfelelő zsákot és kötelet, ami elbírja. Előre megtervezte, hogy csomagolja be, köti össze, majd fel a derekára, stabilan, hogy a merülés után, ha bekapcsol az életösztön, amivel a teste legyőzi a lelkét, és ösztönösen meggondolja magát, már akkor se tudjon megmenekülni.

Mintha órák teltek volna el. Ő legalábbis így érzi. Pedig valójában csupán néhány másodperce van a víz alatt. Ennyit még egy gyerek is kibír egyetlen nagy levegővel.

Levegővel!

De anélkül?!

Most már tudja: ilyen levegő nélkül lenni. Ilyen, amikor a „vegyél egy nagy levegőt” már nem segít. Nem old meg semmit. Vagyis de, csak máshogy.

Fene se tudja… Na, majd mindjárt kiderül.

Újabb sóhajtás. Teret ad a víznek. Hadd tegye csak a dolgát. Végül is ezért jött ide…

De… mi ez a hang? Máskor is hallott már ilyet. Olyan furcsa hangja van néha a víznek. Mint amikor egy gyerek sír. Igen, ez pont olyan, mint… egy gyerek?!

Jesszusom, csak nem…

Az nem lehet!

Kérlek, csak azt ne…

ZSÓFI

– Kiviszem a szemetet! – mondta Zsófi alig hallhatóan, ahogy lenyomta a kilincset, és kilépett az ajtón. Sőt, lehet, hogy nem is mondta, nehogy valaki meghallja, és még a végén meghiúsuljon a terve.

Sok volt neki ez a hét. Nem bír el már többet. Dénes is megint rémesen viselkedett vele, a pszichológusa is lemondta a tegnapra tervezett ülésüket, most meg ez a családi banzáj… Tudta, hogy nem kellett volna eljönnie, de milyen az már, hogy pont ő nem jön el a bátyja eljegyzésére, amit ráadásul éppen itt tartanak. Ha már Kristóf is úgy döntött, hogy nem négyszemközt teszi ezt meg, hanem az ikertestvéréhez hasonlóan a teljes pereputty, azaz mindkét család előtt kéri meg a szíve választottjának kezét…

Tipikus… Zsófi azon csodálkozott, hogy nem közvetítették élőben online valamelyik közösségimédia-felületen. Bár ki tudja, lehet, az újdonsült menyasszony gondoskodott erről is, és elrejtett valahol egy kamerát, csak éppenséggel elfelejtett róla szólni a vendégeknek. Meg neki is. Törődik is az ő Krisztikéje a GDPR-ral…

Hogy mennyire utálja Zsófi ezeket a családi összejöveteleket, arra szavak sincsenek. Tényleg, azt hinné, tart már ott a világ, hogy az emberek tudják, mit illik és mit nem. Hogy nem kérdezünk például arra rá, hogy „És neked, Zsófika, van már kilátásban valami pasi?”

Zsófika…

Bezzeg, ha Zsófi(ka) azt válaszolná erre, hogy „Persze, OttócsKA, egyszerre több is, csak még nem választottam ki a végleges befutót”, hirtelen mindenkinek kikerekedne a szeme. Azt neki nem illik. Egyrészt ő a menyasszony apja, majdnem örömapa vagy mi a fene. Másrészt idősebb is. Harmadrészt meg férfi. Mégse szólhat vissza egy harmincas éveiben járó nő (még ha közelebb is jár már a negyvenhez) egy hatvanas férfinak. Pláne így… Jár neki a tisztelet. A fiatal nőnek nem, de az idős férfinak igen. Hát ez alap, nem?!

Ottócskát aztán hirtelen a kedves neje váltotta fel. Összeillő páros, tudták fokozni a „Tudod, drágám, hogy ketyeg a biológiai órád” témával, amit egyszer csak úgy váratlanul böfögtek be a leves szürcsölgetése közben. És akkor még Zsófinak kellett megpróbálni tisztelettel válaszolni, és nem elküldeni őket a…

Oda.

De Zsófi hallgatott. Fel se nézett a leveséből, csak evett tovább.

Mint ahogy régen a nagyanyjánál csinálta, aki rendre evés közben (mikor máskor) megkérdezte, jók-e a jegyei az iskolában, és hogy ugye szépen viselkedik, nincs rá panasz, ne feleseljen vissza a tanárnak, mert annak, tanulja meg egyszer és mindenkorra: mindig igaza van! Ő csak szépen tanuljon, csinálja azt, amit mondanak neki, és akkor nem lesz baj. És persze sose hagyta ki, hogy hozzátegye: van az anyjának éppen elég baja a bátyjaival, nem kell, hogy még Zsófi is további problémák forrása legyen. Legyen jó kislány.

Persze manapság, az elmúlt évek érzékenyítő kampányai hatására, pár másodperc múlva azért a többség már legalább kapcsol. Ottócskáék is észbe kaptak. Szegényeknek a hatodik X-re se sikerült még a jó öreg „tízig elszámolunk, és csak azután beszélünk” módszert kellőképpen beépíteni a kommunikációs rutinjukba. Próbálták ugyan javítani a helyzetet azzal, hogy csak nyugodjon meg Zsófi, mert mindkettejüknek van egy ismerősének legalább egy ismerőse, aki közel a negyvenhez talált rá élete szerelmére, szinte rögtön jött a gyerek is, esküvő és puff, máig is élnek, ha…

– …el nem váltak – fejezte be a mondatot Zsófi.

Na, ezt már nyilván nem tudták.

Vagy csak nem akarták elárulni. Pont egy eljegyzésen?!

– Azért köszönöm az érdeklődésed és az aggodalmad, Ottó – szólalt meg ekkor váratlanul Zsófi. Maga sem tudta, honnan jött a bátorsága, de a pszichológusa biztos nagyon büszke lett volna rá. – Izgalmas, hogy az első találkozásunkkor rögtön egy ilyen intim témába csapunk bele, mint hogy meddig vagyok még nemzőképes, és van-e, aki most még gyorsan, mielőtt kifutok az időből, hajlandó lenne megtermékenyíteni – lendült bele Zsófi, és hirtelen abbamaradt a tányérkocogtatás is. Elcsendesedett körülöttük mindenki, valószínűleg még a nagyanyja is. – De én nem…

– Zsófi nagyon elfoglalt mostanság, Ottó – mentette ki ekkor az anyja, mielőtt olyat mondott volna, amit… amit bár valószínűleg meg nem bánna, de aminek köszönhetően biztos nem a legjobb hangulattal záródik ez az elvileg örömtelinek és emlékezetesnek szánt esemény. – Pár héten belül nyitja a negyedik virágüzletét Budapesten, aminek ehhez a helyhez hasonlóan, ahol épp most vagyunk, éttermi része is lesz. Viszont az eddigi helyek közül az lesz a legnagyobb, és ráadásul nagyon forgalmas turisztikai helyszínről is van szó, úgyhogy most száz százalékig arra koncentrál – fejezte be, és Zsófi inkább evett is tovább. Nem akarta látni, hogy tényleg mindenki őt nézi-e. Ezt is mennyit hallgatta anno gyerekként. „Viselkedj szépen! Mindenki téged néz!” Ha mindenki nem is, de egy biztos: a nagyanyja abban a pillanatban őt nézte, és valószínűleg azt mormogta magában: „Szegény anyja, ezzel a lánnyal mindig csak a baj van…”

– Jaj, persze, emlékszem már, mesélt valamit Krisztike – felelte Ottó(ka). – De valamiért az volt a fejemben, hogy a férjével vagy a párjával csinálják, hogy biztos áll mellette egy férfi, és nem egyedül viszi az egészet. Azért egy ilyen üzlet sok munka, és még több pénz. Egyedül, egy „támogató” partner – és itt még macskakörmöket is mutatott a levegőbe – nélkül szinte lehetetlen.

– De nem a mi Zsófinknak! És mi büszkék is vagyunk arra, hogy mindent, amit elért, kemény munkával, egyedül, saját maga érte el – állt fel ennél a pontnál Zsófi apja, mire az anyja most is, mint hasonló helyzetekben mindig, nyugtatólag a kezére tette a kezét. Kevésbé vehemensen, de azért folytatta: – És mi, mint a családja, ahogy a bátyjait is, minden döntésében támogatjuk. Ha meg akar házasodni, ha nem, ha szeretne gyereket, ha nem.

– Ó, drágám, hát te nem akarsz gyereket? – szólalt fel ekkor Ottó felesége, akinek gyakorlatilag egy csettintésre gyűltek krokodilméretű könnyek a szemébe. – Nem akarok én beleszólni, tudom, milyenek ezek a mai modern, önálló nők, olvastam róluk az interneten. Se gyerek, se férj, csak a karrier, az utazgatás, az olvasás meg a pilates, no meg a féktelen vásárlás. De hidd el, drágám, a családnál és a gyermeknél nagyobb áldás nincs a világon. Én nem is tudom, mit kezdtem volna az életemmel, ha nem ismerem meg az én Ottómat, és nem születik meg a szerelmünk gyümölcse, a mi kis Krisztikénk.

De Zsófi tudta. Sőt, valójában mindenki tudta, aki ott volt.

Kriszta anyja állítólag nagyon tehetséges balett-táncos volt. Csak jött Ottócska a nagy dumájával meg az ígéreteivel, a harmadik randijukon pedig Krisztike is becsúszott a „buliba”, úgyhogy muszáj volt a mielőbbi esküvő. Mivel Ottó a vendéglátóiparban dolgozott – így mesélik mindenkinek, hogy kocsmái voltak –, fel sem merült a kérdés, hogy Kriszta anyja állhat-e még valaha az Operaház színpadán. Arról nem is beszélve, hogy a szülés után állítólag soha nem tudta tollpihesúlyát visszaszerezni, ami az ő szakmájában kimondva-kimondatlanul, de elengedhetetlen. Úgyhogy maradt otthon Krisztikével, akit az anyja idegösszeroppanása helyett annak ellenére ráncigált el tinédzserkoráig balettórákra, hogy a lánynak állítólag semmi tehetsége nem volt. Végül a középiskolai felvételi előtt mondták meg kerek perec az anyjának, hogy ne is reménykedjenek táncos karrierben. Na, anyuka ekkor viszont teljesen összetört. Pláne, mivel ekkor derült ki az is, hogy Ottócska vendéglátóipari egységeiben – azaz a kocsmákban – azért váltakoznak olyan sűrűn a pultoslányok, mert mindegyikkel kikezdett – így évekbe telt annyira összekaparnia magát, hogy feltűnjön neki a számtalan balettóra egyetlen maradandó hatása: Krisztike anorexiás lett.

– Mi lenne, ha befejeznénk ezt az értelmetlen társalgást, és a jegyespárral foglalkoznánk? – szólalt meg ebben a pillanatban váratlanul Zsófiék nagyanyja. – Tudtommal miattuk vagyunk itt, nem azért, hogy Zsófika magánéletében vájkáljunk – nézett Zsófira, mintha csak ő lenne a hibás azért, hogy ebbe az irányba terelődött a beszélgetés, noha nem is ő hozta szóba a témát. – Egyébként is, magyar ember evés közben nem beszél, nem?! – zárta le az asszony az egyik kedvenc mondatával, amivel végképp kinyírta a bulit. Bár ennek Zsófi nem örült, de annak igen, hogy végül nem ő. Tipikus Nagyi, hiába próbálja meg türtőztetni magát, és inkább meg sem szólalni, de ha egyszer kinyitja a száját, az általában nagyot szól. Ahogy ezúttal is nagyot szólt.

Fojtogató csend lepte el a teret. Pontosabban lepte volna el…

Ha nem csörrent volna meg abban a pillanatban Zsófi telefonja, amitől annyira megijedt ő maga is, hogy miközben megpróbálta felvenni, kiejtette a kezéből, és a készülék hatalmas koppanással zuhant a földre.

– Elnézést, de ezt most fel kell vennem – hajolt le érte, és már menekült is ki, fülén a mobillal, először csak a konyhába. Szó szerint nem győzte kapkodni a lábát, mert érezte, hogy megint kezd szorítani a mellkasa, fogy a levegője. Pont, mint aki fuldoklik. De hirtelen, abban a pillanatban nem tudta eldönteni, hogy az előző pár perces diskurzus, a nagyanyja tekintete vagy a név miatt, ami a telefonja képernyőjén villant fel.

– Szia, Dénes! – szólt bele gyorsan. – Itt vagyok, hallasz? – kérdezte, mintha ezzel is igazolni akarná, hogy muszáj kimennie innen, hogy a vonal túlsó végén lévő személy jól hallja őt. Nem erre a hívásra várt, de most épp kapóra jött.

– Ööö… szia, Zsófi – makogta a férfi, akit nem győzött lehalkítani, nehogy a síri csendben bárki is meghallja őt, míg végre kijut innen – Huhh… nem gondoltam, hogy fel fogod venni.

– Ha nem gondoltad, hogy felveszem, akkor miért hívtál fel? – próbált a lehető leghalkabban visszakérdezni, már a konyhából.

– Nem tudom… csak hallani akartam a hangod. Hiá… – kezdett bele.

Zsófi azonnal leállította.

– Jaj, nehogy nekem elkezdd ezt megint, jó? Csak azért hívtál? – vágott közbe. Jól ismeri már Dénes működését. Mindig ugyanaz a séma. Jól összevesznek, Dénes szándékosan megbántja Zsófit valami nagyon durva dologgal, amitől a lány teljesen magába roskad, napokig magára marad ebben az állapotban, teljesen egyedül, aztán pár nap múlva, amikor már kezdene jobban lenni, Dénes beállít valami meglepetéssel. Egy vacsorával, valami ékszerrel, esetleg egy közös utazás megrebegtetésével, amiről aztán kiderül, hogy intézni ugyan még semmit nem intézett, csak bedobta mint jó ötletet. Hát, jó ötletei Zsófinak is vannak… Hihetetlen, hogy még ennyi idő után sem jutott el Dénes agyáig, hogy ha egy csokor virággal, de mondjuk, ha kifejezetten Zsófi kedvencével, egy kaspó orchideával érkezne, könnyebben lágyítaná meg a lány szívét!

– Sajnálom, amit mondtam, egy balfasz voltam. Megint – kezdte. – Tudod, hogy nem úgy gondoltam!

– Nem úgy gondoltad? – kérdezett vissza csodálkozó hangon Zsófi, közben pedig érezte, ahogy megjelennek a szokásos tünetek a testén, ahogy hűlnek ki az ujjai, ahogy egyre jobban elkezd fázni. – Szóval, amikor azt mondtad, hogy egy karrierista, munkamániás picsa vagyok, aki a nagy feminista mániájának köszönhetően egyedül öregedhet meg, és majd saját magamnak, a saját virágboltjaimból, előre kell koszorúkat rendelnem a temetésemre, mert pár régi, szerinted bolond és mániákus követőmön kívül úgyse lesz senki, aki elmegy… mind nem gondoltad komolyan? Akkor mégis elmondanád, hogyan gondoltad őket?

– Tudod, hogy csak a félelem, a szorongásom meg az ezekből fakadó tehetetlenség és a düh beszélt belőlem – ismételte azt a Zsófi számára már nagyon is jól ismert magyarázatot, amit Dénes a három alkalommal letudott expressz terápiáján tanult be és szedett elő minden egyes alkalommal, mintha mindezek örök életre mentesítenék a viselkedése alól. – Olyan jó páros vagyunk mi ketten!

– Igen, efelől nekem sem volt kétségem, egészen addig, amíg ki nem derült, hogy a hátam mögött titokban másokkal is megpróbálsz jó párosokat alkotni. De biztosan te is emlékszel erre, Dénes, ugye?

– Mondtam már, Zsófi, hogy az nem úgy volt. Félreérted – szedte elő a szokásos magyarázkodást Dénes.

– Félreértem. Az összeset?

– Azért hívtalak, mert szeretnélek megkérni, hogy találkozzunk valamikor, és beszéljük meg ezt az egészet. Személyesen. Zsófi, tényleg nagyon hiányzol nekem! Borzasztó nélküled. Ez az egész rádöbbentett, mennyire elbasztam, és hogy tényleg mit is akarok. Téged, Zsófi! Senki mást! – próbálkozott, és Zsófi érezte, ez az a pont, amikor véget kell vetnie ennek a beszélgetésnek.

– Ne haragudj, Dénes, én most leteszem – szólt közbe már remegő, teljesen kihűlt kézzel. – Most nem hagyom, hogy ezt csináld velem – tette hozzá, miközben leginkább saját magára volt dühös, mert bizony megint ő engedte, hogy idáig fajuljanak a dolgok. Ő volt az, aki annak ellenére felvette a telefont, hogy abban a pillanatban, amikor az ujja hozzáért a zöld hívásfogadás-gombhoz, pontosan tudta, hogy újra csak saját magát kezdi gurítani lefelé a lejtőn. Mintha a friss hóesés után egy domb tetején magától ült volna rá a leggyorsabban suhanó, fék nélküli szánkóra, amivel egy pillanat alatt leért a mélybe, egyenesen neki egy fának. Csakhogy ennek a szánkónak neve is volt. Dénesnek hívták.

Most viszont még talán időben kapcsolt. Talán még időben tudott leszállni a szánkóról. Meg sem várta, hogy a férfi bármit is mondhasson. Nem is kellett, anélkül is tudta, hogy mit mondana. Kinyomta és letiltotta a férfi telefonszámát, mert tudta, ha nem teszi meg, hamarosan tovább ront az állapotán a Dénestől záporozó, eleinte kedves, majd egyre agresszívebb üzenetek sokasága, amelyeknek úgyis az a vége, hogy Zsófi egy elkényeztetett, önző, karrierista szajha, aki Dénes nélkül levegőt sem lenne képes venni. És készüljön fel, hogy így tényleg nagyon magányos élet vár rá, öregkorára olyan egyedül lesz, mint a kisujja, úgyhogy legalább egy kutyát szerezzen majd be utolsó éveire, hogy legyen mellette valaki, amikor meghal.

Dénes nem is gondolta, de valószínűleg senki más sem – leszámítva a pszichológusát –, hogy Zsófinak az utóbbi napokban az utolsó dolog, ami eszébe jutott, az az öregkora. Cserébe annál többször járt a fejében a halál gondolata. Megint. Pláne, mióta rendszeresen gyötörte az a borzasztó rémálom is.

Ezért ment ki kicsit az udvarra. Hátha egy kis friss levegő jót fog tenni neki.

Ahogy lenyomta a kilincset, megint az jutott eszébe, vajon milyen lenne, ha véget érne ez az egész. Ez a sok szenvedés és kínlódás. Ez a sok szar, amivel nap mint nap meg kell küzdenie. Ha egyszer csak tényleg úgy döntene, hogy elege van, kiszállna, és vége lenne. Mindennek.

Nagyon elfáradt.

Lehet, hogy tényleg ez maradt az egyetlen megoldás? Véget vetni az életének?