S. A. COSBY

BŰNÖSÖK
VÉRE
FOLYJON

S. A. Cosby: All The Sinners Bleed

Copyright © 2023 by S. A. Cosby

Hungarian translation © Pék Zoltán, 2024

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

S. A. Cosby: All The Sinners Bleed

Flatiron Books, New York, 2023

Fordította: Pék Zoltán

ISBN: 978 963 598 314 8 (epub)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót készítette: Hegyi Péter

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Jernei Gábor, Kósa Éva

Korrektor: Boncz Éva, Ligeti Szilvia

Tördelő: Tót Barbara

Műfaj: krimi, thriller

A testvéremnek, Darrell Cosbynak.

Amit tudunk, azt csak mi tudhatjuk.

A gonosz természetfeletti eredetébe vetett hit nem szükségszerű; az emberek önmagukban is képesek mindenféle gonoszságra.

JOSEPH CONRAD

Íme, újjáteremtek mindent.

JELENÉSEK 21:5

CHARON MEGYE

Charon megyét vérontás és sötétség szülte.

Szó szerint és metaforikusan is.

Már magát a nevet is morbid árnyak övezik. A legenda szerint eredetileg Charlotte vagy Charles megye lett volna, de a városi elöljárók túl sokáig totojáztak, és mire elszánták magukat arra, hogy a szárnybontogató táborukat hivatalossá tegyék, azokat a neveket már elhappolták előlük. Állítólag a vezetők ekkor egyszerűen addig húzták ujjukat a listán, amíg el nem értek a Charonhoz. Azok a férfiak, akiknek bőre cserzett volt, mint a kikészített állatbőr, a kezük pedig erős és nehéz, akár a sulyok, úgy keresztelték el az új települést, hogy nem törődtek a név hátborzongató eredetével.[1] Vagy talán azért tetszett nekik, mert egy folyó vágott át a megyén, és torkollt bele a Chesapeak-öbölbe, akár a mitológiai Styx.

Ki tudja? Ki ismerheti azoknak a rég halott embereknek a gondolatait?

Azt tudjuk, hogy az 1805-ös évben fehér földbirtokosok, akik a saját nyilvánvaló végzetük határait feszegették, éjnek évadján felgyújtották az őslakosok utolsó megmaradt faluját is azon a könnycsepp alakú félszigeten, amely majdan Charon megye lesz.

Azokat, akik megmenekültek a lángokból, muskéták terítették le, tekintet nélkül korra, nemre vagy egészségi állapotra. Ez a tragédia pusztán megnyitotta a sort a Charon történetében következő szörnyűséges borzalmak előtt. Az emberevés 1853 telén. A maláriajárvány 1901-ben. A Konföderáció Leányai piknikjén történt tömeges mérgezés 1935-ben. A Danford család gyilkosság-öngyilkossága 1957-ben. A szabadtéri keresztelés közbeni fulladások 1968-ban, és így tovább. Charon megye földjét, mint a legtöbb városét és megyéét Délen, nemzedékek könnye áztatta. Egyes helyeken az alapító atyák napján minden évben úgy ünnepelték az erőszakot és a zűrzavart a főtéren, mint az úttörő szellemiség oszlopait.

Vér és könny. Erőszak és zűrzavar. Szerelem és gyűlölet. A Dél ezekre a sziklákra épült. Charon megye ezen az alapzaton állt.

Ha lenne alkalmad megkérdezni Charon néhány lakóját, a legtöbben azt mondanák, hogy ez már mind a múlté. Hogy elmosta az idő folyója, ami mindig csak előre folyik. Talán még hozzátennék, hogy azokat a dolgokat el kell felejteni, meghagyni a múltban.

De ha Titus Crown seriffet kérdezik, azt felelte volna, aki ezt hiszi, az vagy bolond, vagy hazudik. Esetleg mindkettő. És ha lett volna alkalmad az után a hosszú október után beszélni vele, azt mondta volna, hogy Charon megye alapzata rohadt és büdös, és nem csupán a bomlott hústól, de a bomlott lelkektől is. Hogy a sziklák, amelyekre a Dél épült, mozognak és széthasadnak, mint az, amire Mózes rácsapott a botjával. Csak éppen víz helyett vér és genny fakad belőle.

Talán szórakozottan megérintené a heget az arcán vagy a mellén, a szemedbe nézne, és azt mondaná azzal a rekedt suttogással, ami immár a normális beszédhangja:

– A Dél nem változik. Megpróbálhatjuk elrejteni a múltat, de úgyis visszajön, még durvábban, mint korábban. Rettenetesen.

Talán sóhajtana, elfordulna, és azt mondaná:

– A Dél nem változik… csak a nevek meg a dátumok meg az arcok. És néha még azok se változnak, nem ám. Néha ugyanaz a nap és ugyanaz az arc várja az embert, amikor lehunyja a szemét. Ott várja a sötétben…

EGY

Titus öt perccel azelőtt ébredt, hogy reggel hétkor megszólalt volna az ébresztő. Lefőzött magának egy kávét a Keurigban, amit Darlene-tól kapott tavaly karácsonyra. Akkor úgy gondolta, hogy elég drága ajándék egy alig négy hónapos kapcsolathoz képest. Manapság elismeri, hogy rohadt jó kis cucc, és nagyon hálás érte.

Ő egy üveg parfümöt adott Darlene-nak.

Az emlékre kis híján megrezzent az arca. Ha a szeretőd ismerete egy verseny, akkor Darlene aranyérmes benne. Ő viszont még a dobogóra se jutott fel. Az utóbbi tíz hónapban ezért erőt vett magán, hogy alaposan belejöjjön az ajándékozásba.

Belekortyolt a kávéba.

A Darlene előtti barátnője azt állította róla, klassz pasi, de rémes társ. Nem vitatkozott ezzel az értékeléssel.

Kortyolt még egyet.

Hallotta, hogy nyikorog a lépcső, ahogy az apja lejön a konyhába. Az öreg fa gyászos sírása nem egy péntek éjjel bajba keverte őket Marquis-val, mígnem ő abbahagyta a kimaradozást, Marquis pedig a hazajárást.

– Hé, ha már ottan álldogálsz bokszeralsóba, csinájjá’ nekem egy csészével abból a flancos gépből – szólalt meg Albert Crown. Titus nézte, hogy az apja odabiceg a konyhaasztalhoz, és leereszkedik az egyik vinilkárpitos fémszékbe, amely láttán egy hipszter lakberendező tutira nouveau retro eufóriába esne. Albert egy éve kapott csípőprotézist, de még mindig túlzott óvatossággal mozgott. A botra makacsul nemet mondott, pedig Titus látta, hogy sima barna arca gordiuszi csomóba rándul, amikor csak zivatar jön az öböl felől, vagy amikor a hőmérséklet úgy zuhan, akár az ólomnehezék.

Albert Crown negyven évig kereste a betevőjét abban az öbölben, heti hatszor napi tizennégy órában húzta fel a rákcsapdákat a Piney Island partja mellett, mások hajóján, akik szinte emberszámba se vették. Se biztosítás, se juttatások, de a kimerítő napok és Titus anyjának takarékossága révén csak felhúztak egy háromszobás házat a Preach Neck Roadon. Sőt, ők voltak az egyetlen család – akár fekete, akár fehér –, akiknek a háza ténylegesen alapzaton állt. Az irigység túllépett a bőrszínen, és egyesítette a szomszédokat, ahogy a ház kiemelkedett a lakókocsik erdejéből, akár egy rózsa a gazból.

– Amikor nyugdíjba megyünk, majd ülünk a tornácon a hintaszékben, és integetünk Patsy Jonesnak, ahogy utálkozva elhajt előttünk – mondta az anyja, Helen az apjának egyik este a konyhaasztalnál; egy ritka hétvégén, amikor az apja nem a Watering Hole-ban vagy a Grace’s Place-ben ütötte agyon az időt.

Titus tett egy csészét a Keurigba, becsúsztatott egy kapszulát, és beállította az időzítőt.

Csakhogy az anyja kárörvendő tervéből nem lett semmi, mint ahogy ez annyiszor előfordul az életben. Jóval azelőtt meghalt, hogy nyugdíjba mehetett volna a Cunningham Zászlóüzemből. Patsy Jones viszont még mindig utálkozva hajt el a ház előtt.

– Mit tettél be? – kérdezte Albert. Kinyitotta az újságot, és olvasás közben az ujját is húzta a lapon. Titus látta, hogy egy kicsit mozog az ajka. Az anyja sokkal vakmerőbb dolgokat olvasott, de az apja sem feküdt le úgy, hogy át ne nézze az újságot.

– Mogyorósat. Csak azt szereted – felelte Titus.

Albert kuncogott.

– Annak a lánynak meg ne mongyad. A nagy kiszerelést vette nekünk, ez kedves tőle. – Megnyalta az ujját, lapozott. Aztán megszívta a fogát, és mordult egyet. – Azok az eszetlen fiúk sose haggyák abba? Most meg felvonulnak az istenverte szobor miatt. Pedig csak azér’ mérgesek, mer valaki végre a szemükbe mondta, hogy a gyilkos, áruló nagyapjuk szart se ér – fröcsögött Albert.

– Ricky Sours meg a Konföderáció Fiai két hete dörömbölnek nálam – jegyezte meg Titus. Kortyolt a kávéból.

– Mit akarnak?

– Hogy a seriffhivatal „teljesítse a kötelességét, és tartsa fenn a rendet”, ha tiltakozók mennének oda. Mivel Ricky fehér, a „kulturális hátterem” miatt elfogult vagyok velük szemben, érted. – Titus higgadtan beszélt, ahogy az FBI-nál tanulta, de elkapta az apja tekintetét, ahogy az ránézett az újság felett.

Albert a fejét csóválta.

– Az a Sours fiú bezzeg nem merte volna ezt mondani Ward Benningsnek. Na persze Ward ott masírozott volna velük a seriffcsillagával a mellkasán. „Kulturális háttér.” Nagy szart. Úgy érti a rasszista, hogy fekete vagy. Isten az atyám, fiam, néha nem is fér a fejembe, hogyan bírod eztet csinálni.

– Könnyen. Csak elképzelem, hogy Sherman kirúgja a gyilkos, áruló dédapjuk fogait. Nekem ez a zen – jelentette ki Titus. Szenvtelenül beszélt, de Albertből kirobbant a nevetés.

– Múlt pénteken a boltban Linwood Lassiter megkérdezte az egyik gyereket, akinek olyan matrica van a kocsiján, hogy mér’ nem állítanak szobrot… hogy is híják azt a fiút? A tojásosat.

– Benedict Arnold?

– Ja, mér nem állítanak szobrot annak, ha már annyira szeretik az árulókat. A fiú mondott valamit örökségről meg történelemről, mire Linwood aszongya, jól van, akkor szobrot Nat Turnernek. A fiú beszállt a kocsijába, megpörgette a kerekeket, hogy beterítsen bennünket kaviccsal, de válaszolni aztat nem tudott.

Titus összehúzta a szemét.

– Megjegyezted a rendszámát? Milyen kocsi volt?

– Á, nem értem rá, annyira nevettem. Egy pick-up, azok a fiúk mind olyat vezetnek. Tökig tuningolt, sehol egy folt. Pont úgy vannak vele, mint akik nagy flancos hajóval jönnek az öbölbe, de soha nem fognak halat. Munkásember szerszámával játszanak.

Titus felhajtotta a kávét. Kiöblítette a csészét, és a mosogatóban hagyta.

– Nem érdekli ezeket Benedict Arnold, apus. Ő nem ugyanazokat utálta, akiket ezek. Megyek, felöltözöm. Kilencig dolgozom. A hűtőben van még marhapörkölt vasárnapról. Vacsorára megeheted.

– Azér nem vagyok annyira öreg, hogy ne tudjak magamnak vacsorát csinálni. Különben is ki tanított téged főzni?

Titus érezte, hogy feszes mosoly húzza szét a száját.

– Hát te – felelte. De csak miután a mamát a földbe tettük, fűzte hozzá gondolatban, és te végre megtaláltad Jézust.

– Bizony ám. Asszem, megeszem a pörköltet, de azér’ még össze tudok ütni valamit, amikor kell – kacsintott Albert. Titus a fejét csóválva elindult a lépcső felé.

– Lehet, hogy szerzek osztrigát, aztán a hétvégén bedurranthassuk az öreg grillt. Áthíjuk aztat a semmirekellő öcsédet – mondta az apja, ahogy Titus az első lépcsőre tette a lábát. Ő egy pillanatra megmerevedett, majd ment tovább felfelé. Marquis nem jön se ezen, se semelyik hétvégén. Az, hogy az apja még mindig nem engedte ezt el, hol nyomasztó volt, hol meg dühítő. Marquis magától kitanulta az asztalosságot, és szólóban dolgozott. A megye túlsó felén, a Windy River lakókocsiparkban élt, de ennyi erővel lehetett volna Nepálban is. Bár akkor dolgozott, amikor ő akart, néha hónapokig nem látták. Egy olyan kis helyen, mint Charon megye, ez nem tűnt nagy karriernek.

Titus bement a szobájába, és kinyitotta a szekrényt. A mindennapi ruhái drót vállfán lógtak a bal oldalon. Az egyenruhái fa vállfán a jobb oldalon. A mindennapi ruhájára nem „civil” ruhaként gondolt. Ettől az egyenruha olyan katonai jelleget kapott volna, ami nem volt ínyére. A mindennapi ruhái szín szerint csoportosítva, ábécérendben lógtak. Elöl a feketék, aztán a kékek, aztán a pirosak, és így tovább. Darlene egyszer megjegyezte, hogy nála rendmániásabb férfival még nem találkozott. A cipőit ugyanilyen elv szerint rakta sorba. Korábbi barátnője az Indianában töltött időből, Kellie mindig átrendezte a ruháit, amikor csak nála töltötte az éjszakát. Azt mondta, az ő érdekében teszi.

– El kell lazulnod. Ha túlságosan megfeszülsz, egy nap még elpattansz. Próbálok javítani a mentális egészségeden.

Titus úgy vélte, Kellie azért csinálja, mert tudja, hogy ő ki nem állhatja ezt. A nő tudta, hogy vitatkozni fognak miatta, és azt is tudta, hogy utána viharos kibékülés következik.

Sóhajtott.

Kellie már a múlté. Darlene a jelen. És akármit írt Faulkner, életének az a része igenis lezárult. Jobb, ha ott marad, ahol hagyta.

A rendes ruháit félretolta balra. Az egyenruhái jobb oldalon lógtak. Mind ugyanolyan színű. Sötétbarna ing, világosabb barna nadrág, oldalt sötétbarna csíkkal. A szélen két golyóálló mellény. Az alján két pár fekete bőrcipő pihent. Az egyik polcon barna háromszögletű kalap ült. Darlene „Maci Laci” kalapnak hívta.

– Mert te vagy az én nagy öreg medvém – mondta egyik éjjel, ahogy a mellkasán feküdt. Ujjai úgy játszottak a Titus mellkasán virító heggel, ahogy a zongorista bemelegítésként skálázik. A heg a fehér felsőbbrendűségi harcos, keresztény nacionalista, milicista vezető és hét percig leendő mártír, Red DeCrain ajándéka volt.

Az a hét perc mindnyájuk életét megváltoztatta. Titusét, Redét és Red feleségéét meg a három fiáét, akikre gránátmellényt adott. A legkisebb fiú csak hétéves volt. A mellény úgy lógott a válláról, mint a bátyjaitól kölcsönvett kapucnis pulóver. Amikor kihúzta a biztosítógyűrűt, olyan üres volt az arca, akár egy noteszlap.

Aztán…

– Elég – mondta hangosan, csak úgy. Két kézzel megdörgölte az arcát. A robbanás egyik srapnelje kérdőjel alakú égésnyomot hagyott a mellén. A lelkén maradt hegek nem látszottak, de ettől még ugyanolyan borzalmasak voltak.

Titus begyakorolt szertartás szerint vette fel az egyenruháját, mert ez megnyugtatta. Először a mellényt húzta fel és csatolta be. Aztán rávette az inget. Aztán egy barna nyakkendőt, ami két testvére mellett lógott egy kampón a szekrényajtó belsején. Aztán jött a nadrág, majd a cipő. Az ágy melletti éjjeliszekrényhez ment, kihúzta a fiókot, és fogta a szolgálati övét. Szorosan meghúzta, majd az éjjeliszekrényről felkapta a kulcsot, és leguggolt, de óvatosan. Egy seriff nem mutatkozhat gyűrött nadrágban. Egy fekete seriff pedig mindig tartson tartalék nadrágot az irodájában, mert sosem lehet tudni.

Kihúzott egy fémdobozt az ágy alól, kulccsal kinyitotta, és kivette a szolgálati fegyverét. A megye csak egy kilenc milliméteres Smith & Wessont fizetett. Titus azonban szeretett volna valami erősebbet, ezért a saját pénzén vásárolt egy SIG Sauer P320-ast. Ugyanolyat, amilyet a Virginiai Állami Rendőrségnél hordanak. Ellenőrizte a tárat és a csövet, majd a tokba csúsztatta. Az éjjeliszekrény tetején két tükrös napszemüveg pihent. Fogta az egyiket, és az ingzsebébe dugta. A rádió is az éjjeliszekrényen állt, a szemüveg mellett. Felvette, és az adót az övére, a mikrofont pedig a gallérjára csíptette.

Végül benyúlt a fiókba a jelvényéért. Az ingére tűzte a bal zseb fölé, majd lement a lépcsőn.

Albert még mindig az asztalnál ült, de az újság már eltűnt előle. Egy boríték hevert ott Titus nevével.

– Az mi? – kérdezte Titus, noha elég pontos elképzelése volt róla.

– Eltelt egy év. Jackson tiszteletes aszonta vasárnap, hogy olyan csoda ez, amiért még érdemes hálát adni. Ki gondolta vóna, amikor Ward Beningset elütötte egy farönkszállító, hogy megválasztják Charon megye első fekete seriffjét?

Titus felvette a borítékot. A hüvelykujja körmével feltépte. Üdvözlőkártya egy vicces pingvinnel, ami egy ördögi vasvillát fog. Belül a szöveg:

A POKOL BEFAGYHATOTT, HOGY TI MÉG MINDIG EGYÜTT VAGYTOK! BOLDOG ÉVFORDULÓT!

Titus felvonta a szemöldökét.

– A Walmartban nem tartanak olyan kártyát, hogy büszke vagy a fiadra, aki a megye első fekete seriffje. Márpedig én az vagyok. A fiam hazagyött, és megváltoztatta a dógokat. Te nem is tudod, Titus, mennyit jelent az embereknek, hogy abban az egyenruhában látnak. Ha a mamád itt lenne, ő is büszke lenne – mondta Albert, és a hangja megbicsaklott. Titus anyja huszonhárom éve elment, de a puszta említésétől úgy kicsordult a bánat az öregből, akár a víz a megcsavart szivacsból.

Büszke lenne mama, ha tudná, mi történt Indianában a DeCrain-telepen? Nem hinném – gondolta Titus. Nem, szerintem egyáltalán nem lenne az.

– Nem mindenki büszke. De kösz a kártyát, apus.

– Az Addison fiúról beszész, abban a New Wave templomba’. Pff, avval a fiúval senki se törődik. Asziszi, hogy Jézus farmert visel. – Ez volt a legnagyobb sértés, amit a pünkösdi hívő apja – aki minden vasárnap a legjobb ruháját vette fel – mondhatott az új hullámos, raszta lelkészre.

– Jó munkát végez abban a templomban, apus.

– Azt nevezed te templomnak? Ha elhajtasz mellette, olyan ricsaj jön belőle, mint egy csehóból.

– Miért, te nem annak nevezed? Mindegy, Jamal Addison nem az egyetlen, aki szerint tutyimutyi vagyok – mosolygott bánatosan Titus.

– Hát, Jackson tiszteletes mindig óva int bennünket a hamis prófétáktól.

Titus ezt ironikusnak tartotta, de nem szólt semmit.

– Tudod, nem ártana, ha néha-néha eljönnél istentiszteletre. A templomban senki se tart tégedet tutyimutyinak – biztatta Albert. – Keményen dolgoztak érted, Titus. Csak mondom.

Az apja állandóan próbált visszatérni erre a témára, hogy neki milyen mély hálát is kellene éreznie az Emmanuel Baptista Egyház iránt, amiért támogatták a váratlan választási kampányát. Ő meg próbálta ezt elkerülni. Nem azért, mintha nem lett volna hálás. Nagyon is tisztában volt vele, hogy az Emmanuelhez hasonló gyülekezetek támogatása repítette a seriffszékbe. Valamint liberális gondolkodású, jelenkori hippik és öregfiúk meg -lányok, akik jobban utálták Ward Bennings fiát, mint amennyire nem bíztak a volt focisztárban és FBI-ügynökben. Ilyen koalíció egy nemzedékig biztos nem jön össze megint. Most viszont mindenki nyújtja a markát. Az apja egyháza sem más. Tudta, hogy a gyülekezet támogatása olyan feltételekhez van kötve, amiket ő nem hajlandó teljesíteni. Arról nem is szólva, hogy tizenöt éves kora óta nem járt istentiszteleten. Nagyjából akkortól, amikor az apja elkezdett odajárni. Két évvel az anyja halála után.

– Majd szólok, apus. Ez az őszi fesztivál előtti hét. Tudod, milyen zsúfolt lesz – füllentett. Az őszi fesztivál valójában jó ürügy volt Charon megye lakóinak, hogy berúgjanak, és az utcán táncoljanak, mielőtt elbújnak a városháza előtti tér egy sötét zugába, hogy whiskyízű csókot lopjanak a szeretőjüktől. Vagy valaki mástól.

Albert nem akarta annyiban hagyni a dolgot, ám ekkor megreccsent Titus rádiója.

– Titus, jelentkezz!

A diszpécser, Cam Trowder. Cam dolgozott a nappali műszakban, a másik diszpécser, Kathy Miller éjjel. Cam az előző seriff kevés hozadékának egyike volt.

Iraki veterán, aki nyugodt maradt nyomás alatt, és aki enciklopédikus tudással bírt a megye minden útjáról és földútjáról. Ez önmagában is imponáló volt, de Cam legfőbb erényét a közelség jelentette. Bő egy kilométerre lakott a seriffhivataltól. Egy napot sem mulasztott, akár esett, akár fújt. Az elektromos tolószéke minden terepet bírt, és harminc kilométer per órára is fel tudott gyorsulni. Cam maga tuningolta fel egy YouTube-videó és az internetről letöltött PDF-ek alapján. Nem lehet azt mondani, hogy teszetosza lenne.

Ezért is borzolta fel Titus idegeit a hangjából érződő totális reménytelenség.

– Titus beszél – szólt a rádióba, miután lenyomta a beszéd gombot.

– Titus… valaki lövöldözik a középiskolánál. Percenként száz telefont kapok, Titus. Azt hiszem… én… Titus, az unokaöcsém is ott van – mondta Cam. Különösen csengett a hangja. Titus most jött rá, hogy a férfi sír.

– Szólj az összes egységnek. Azonnal menjenek a középiskolához! – kiáltotta a mikrofonba.

– Az unokaöcsém ott van – ismételte Cam.

– Szólj az összes egységnek! Most azonnal!

Cam felnyögött, de amikor újra megszólalt, a hangja higgadt és elszánt volt.

– Értem, főnök. Minden egységnek! Lövöldözés van folyamatban a Jefferson Davis Középiskolában. Ismétlem, lövöldözés van folyamatban a Jefferson Davis Középiskolában.

Titus leejtette az üdvözlőkártyát, és az ajtó felé rohant.

– Mi történik? – kérdezte Albert, ahogy a fia kirontott a hátsó bejáraton.

De válasz helyett csak a szúnyoghálós ajtó csapódott neki a keretnek, ahogy az őszi szél a jeges markába kapta.

Titus már ott sem volt.

KETTŐ

A káosznak is megvan a maga rendje. Amikor egy kaotikus helyzet ismétlődik, előbukkannak bizonyos sémák.

Ahogy Titus száguldva, csikorgó gumival bekanyarodott a Jefferson Davis Középiskola parkolójába, alkalma nyílt megfigyelni ezeket a viselkedésmintákat, amelyek úgy bomlottak ki, mint egy visszafelé levetített origamihajtogatás.

A hatalmas téglaépület összes kapuján özönlöttek a diákok, tanárok. A bejáraton, az oldalsó ajtókon. Néhányan hátul osontak ki egy felhúzható fémajtón, ami Mr. Herndon autószerelő műhelyéhez tartozott. Ugráltak az ablakokból. Az áradat úgy robogott el Titus kocsija mellett, akár egy követ megkerülő folyó. Az arcuk egy Francis Bacon-festménybe illett, olyan emlék árnyékolta, amitől tíz év múlva sírásban törnek majd ki egy babaváró bulin, a vegyesbolt közepén vagy egy szobakerékpár hirdetését nézve.

Ennél a típusú eseménynél ez a káosz első felvonása. A könyörtelen, atavisztikus pánik, amely az agyunk állati részének legmélyebb zugaiból tör elő. A „harcolj vagy menekülj” ösztöne az egészségtanon tárgyalt, elvont fogalomból az életben maradás nélkülözhetetlen elemévé válik.

Titus pisztollyal a kezében ugrott ki az SUV-ből. A gyerekek sikoltozása fölé kúszott, mint egy viharfelhő. A kiáltások mennydörgésként hatottak, a sarkáig beleremegett. Balra nézett, és látta, hogy két embere hajt át a keskeny árkon, amely az iskola gyepével futott párhuzamosan. Davy Hildebrandt vezette az egyik járőrkocsit, Roger Simmons a másikat. Carla Ortiz csak másodpercekkel lemaradva követte őket abban a furgonban, amivel általános és középiskolákhoz járt, hogy a kábítószer káros hatásairól tartson előadást. Roger sörétes puskával a kezében pattant ki. Davy az oldalfegyverét vette elő. Carla is. Roger a kamaszok tömege felé futott. A fegyvere tusát fogta, a csöve a testek felé nézett, amelyek szökőhullámként zúdultak felé.

– Roger, fegyvert fel! Fegyvert fel! – kiáltotta neki Titus. Roger megtorpant és rábámult. Nagyot pislogott, majd a kezére nézett – Titus látta, hogy úgy remeg, mintha most hajtott volna fel egy löket whiskyt –, aztán feljebb emelte a fegyver csövét, hogy az égre mutasson.

– Davy! Mindenkit terelj át az utca túloldalára! Az utca túloldalára! – üvöltötte Titus. Davy a tokjába dugta a pisztolyát, elkezdett integetni a gyerekeknek és a tanároknak, nekilátott átterelni őket az úton a legelőre, ami az Oakfield Farms tulajdonában állt. Pár Angus marha legelészett itt-ott. Szemmel láthatóan nem zavarták őket a hűvös, kora reggeli levegőt megtöltő rémült sikolyok.

– Mi mit csinálunk, főnök? – kérdezte Carla. Átpréselte magát a tömegen, és már Titus mellett állt. Titus látta, hogy egy vörös pick-up robog be a parkolóba, a tetején vészvillogóval. Tom Sadler ült benne. Szabadnapja volt, de biztos hallotta a hívást a rendőrségi rádión. Charon megye seriffhivatalának csak pár embere hiányzott a helyszínről.

Titus imádkozott, hogy ne is legyen szükség rájuk. Imádkozott, hogy a lövöldözőnek ne legyen AR-15-öse, vagy AK-47-ese, vagy más hasonló szerkezete, amit arra terveztek, hogy marokszám ossza a halált, akár egy vetőgép a magot.

– Bemegyünk, és megtisztítjuk az épületet – jelentette ki. Fogta a mikrofont. – Davy, szólj Tomnak, hogy vigyázzon a tömegre. Te gyere vissza, és segíts megtisztítani a helyszínt. Van rajtad mellény?

A rádió reccsent, amikor Davy válaszolt.

– Persze. Idehozom Tomot.

– Nyomás, Davy! – biztatta Titus. Intett Carlának, hogy kövesse, majd a tömegtől lemaradt menekülők között elindult az iskola felé.

– Lelőtte Mr. Spearmant! – nyögte egy vékony, szőke lány. Titus felismerte Daisy Matthews lányát. Ő Daisyvel együtt végzett annak idején. A lánya neve…

– Lisa, nyomás az utca túlsó felére! – kiáltott a lányra Carla.

– Ki lőtte le Mr. Spearmant? Hogy nézett ki, Lisa? – kérdezte tőle Titus.

Lisa feléje fordította a fejét, és úgy nézett rá, mintha most venné észre a száznyolcvanöt centis seriffet.

– Én… nem tudom. Maszkot viselt. Arcon lőtte. Istenem, lelőtte Mr. Spearmant! – Lisa szeme akkorára nyílt, akár a traktorkerék. Nem sírt, de az arca vörösen lüktetett. Titus tudta, hogy a könnyek később jönnek. Majd éjszaka. Könnyek vagy sikolyok, esetleg mindkettő.

– Magas volt? Nálam magasabb? És a ruhája? Mit viselt?

Lisa lehunyta a szemét, és nekirogyott Carlának.

– Nem tudom! – zokogta a nő vállába.

Titus nagy levegőt vett. Most jött rá, hogy kiabált. Ha egy mély hangú rendőr kiabál valakinek az arcába, az sosem produkál releváns információt. Tudta, és az embereinek is a szájába rágta, mégis ezt tette.

Megérintette a mikrofont.

– A gyanúsított maszkot visel. Ennyit tudunk. Behatolunk.

– Drágám, menj át az úton, rendben? – próbált Carla hatni a lányra, amilyen gyengéden csak tudott. Lisa nem felelt, de elindult a legelő felé, akár egy riadt gazella.

– Oké, menjünk – mondta Titus.

Ez volt a hagyomány másik fele, ami a rendre hasonlító káoszból született. Fegyveres férfiak és nők mennek egy férfi felé, mert szinte mindig férfi, akinél szintén fegyver van, aminek a csöve még forró, miután megszórt egy osztálytermet, színházat vagy irodát olyan acélköpenyes ólomdarabokkal, amik másodpercenként nyolcszáz métert tesznek meg.

Titus gyomra olyan erősen és olyan gyorsan összeszorult, mintha görcsölt volna. Lassan, egyenletesen vette a levegőt, de a szíve zakatolt, ahogy haladt előre. A szél megerősödött, lehűtötte a gallérjába csorgó verejtéket. Az ablakokról tükröződő napsugarakat tompította a napszemüvege. Talpa alatt csikorgott az aszfalt. A hang több szólamban csengett a fülében. A jobbján Carla élesen, mélyeket lélegzett. A balján Davy olyan hangokat adott, mint egy bárány bégetése. Roger vezette az éket. Titus látta, hogy vastag vállán hajókötélként dudorodnak az izmok..

Az elmúlt tizenöt évben Charon megye pontosan két gyilkossági ügyet jegyezhetett fel. Az egyiket tizenöt percen belül megoldották, amikor Alice Lowney bevallotta, hogy leszúrta a férjét, Waltert egy vasvillával, miután rajtakapta, hogy lefeküdt a szomszédjukkal, Ezra Collinsszal, Pip unokatestvérével. A másik megoldatlan maradt, és ha Ward Bennings aktájának hinni lehetett, az is marad az idők végezetéig. Az áldozat egy huszonegy és negyvenöt év közötti fehér férfi volt, és precízen feldarabolva találták meg egy bőröndben, amit a Fiddler-parton sodort ki a víz. A közmegegyezés szerint a maradványokat a Chesapeake-öbölből hozta egy furcsa áramlat, ami soha többet nem fog erre haladni. Az emberek szerették azt mondani, hogy Charon nem olyan hely, ahol rendszeresen történnek rettenetes dolgok.

Titus úgy vélte, az embereknek rövid az emlékezete.

Charon közelmúltja valóban viszonylag csendesen telt, de a régmúlt olyan borzalmakat és rémségeket rejtett, hogy az már a legendák birodalmába tartozott. Az apja néha idézett Jackson tiszteletes valamelyik kénköves prédikációjából, mondván, Charonnak régóta kinéz a fájdalom időszaka. Titus nem gondolta, hogy Gideon a jövőbe látás ajándékával bír, az idő ciklikusságában viszont igenis hitt. Abban, hogy ami korábban már megtörtént, megtörténhet újra. A kerék pörög, pörög, és végül kijön ugyanaz a szám, mint húsz, harminc, negyven éve. Akármit találnak az iskolában, a béke ideje véget ért. Ismét eljött a fájdalom kora, méghozzá pont az ő seriffsége alatt.

Olyan tizenöt-húsz lépésre jártak az iskola lépcsőjétől, amikor kinyílt az ajtó, és egy férfi sétált ki a lépcső tetejére, a bal kezében farkasfejes bőrmaszk, amit az orránál fogva tartott, a jobb karja hajlatában pedig, akár egy csecsemő, egy vadászpuska pihent. Koszos kék farmert viselt, és elnyűtt, kétsoros fekete gyapjúkabátot, középen begombolva. A haja itt-ott kiszabadult a vékony afrocsigákból, újra kellett volna fonni. A szája fintorba fagyott, ami az egész arcát megdermesztette.

Egy pillanatra újra nyugalom telepedett a világra. A tömeg hangját kisöpörte a levegőből a szellő. Nem maradt más, csak a reggeli nap, a kék ég és ez az ember, akit Titus felismert, és aki lebámult rájuk.

– Tedd le a fegyvert, Latrell! – bődült el Titus. Az udvariasság ideje elmúlt. A fiatal férfi feléje fordította a fejét. Úgy tűnt, cseppet sem zavarja, hogy öt rendőr szegez rá fegyvert. Sima, barna arca kísértetiesen nyugodt maradt, még a jobb orcáján éktelenkedő golflabda nagyságú zúzódás dacára is. A tűhegynyi pupillák mélységes közönnyel méricskélték Titust. A seriff oxyra vagy heroinra tippelt. Mindkettőből bőven akadt Charonban, hiába tett meg mindent ellene. Latrell egyszerre volt itt, és valahol egészen máshol. Úgy nézett ki, mint egy kisgyerek, aki elszökött a szülei vigyázó szeme elől, és még nem tudja, hogy eltévedt.

Titus ismerte Latrell szüleit. Calvin és Dorothy Macdonald. Calvinnel együtt járt iskolába. Ő, Calvin, Patrick Tines és Nagy Bobby Packer szerezték meg Charonnak az egyetlen állami focibajnoki címet. Titus irányító volt, Calvin védő. A döntő éjszakáján Titus ráadásul Calvin Ford Mustangjában vesztette el a szüzességét Nancy Tolliverrel. Nancy szerette, ha fojtogatják közben, de ő nem tudta rávenni magát. Akkor még nem. El-elgondolkodott rajta, hogy egy tizenhét éves egyáltalán hogy jön rá, hogy szereti az erotikus fojtogatást, amíg meg nem értette, hogy a kérdésre kínálkozó egyik válasz sincs ínyére.

Calvin a hajóépítőben robotolt Newport Newsban, lassan huszonöt éve. Dorothy segédápolóként dolgozott a Pruitt Idősotthonban. Született egy másik fiuk is, a tizenkét éves Lavon. Latrell volt az idősebb és problémásabb gyerekük. Az elmúlt egy évben, amióta Titus átvette a jelvényt, letartóztatta Latrellt kábítószerkellékek birtoklásáért, miután kirúgták egy 7-Elevenből, amiért dulakodni kezdett, mert éjfél után nem engedték sört venni. Akkor éjjel is nagyjából így festett. Slampos, de jobbára ártalmatlan. Csak hát akkor éjjel nem volt nála vadászpuska és bőrmaszk. Amikor Calvin letette az óvadékot a fiáért, csak annyit közölt Titusszal, hogy „van neki elég baja”.

Titus érezte, hogy régi barátja akar még mondani mást is. De csak elvitte a fiát, és befogta a száját. Titus nézte, ahogy elmennek, és tisztában volt vele, hogy Calvin nehezen bír a gyereke démonjaival. Azzal is tisztában volt, hogy hajdani csapattársa már nem fog sírni a vállán, nem osztja meg vele a problémáit. A mellkasán virító jelvény ezt az ajtót bizony bevágta.

Bármilyen démonokkal harcolt is Latrell, a jelek szerint megtízszereződött az erejük.

– Latrell! Tedd… le… a fegyvert. – Minden szót olyan tisztán ejtett ki, ahogy csak a nyelve engedte. Át akarta szakítani azt a ködöt, ami beborította Latrell elméjét. Hogy hallja. Hogy lássa a rászegezett fegyvereket. Hogy megértse, hogy akármit is tett, még elhagyhatja ezt a helyet függőleges helyzetben. Ő Calvin fia. De akkor is megérdemelné az esélyt, ha nem olyan valaki fia lenne, akit ismer. Akivel Titus együtt pálinkázott vagy futott napi kétszer négy éven keresztül. Akivel együtt nőtt fel annak a hatalmas konföderációs zászlónak az árnyékában, ami a megyehatáron áll.

– Ő az egyik arkangyal – szólalt meg Latrell. A hangja remegett, de erős és tiszta volt.

– Le kell tenned a puskát, és arccal előre feküdj le a földre – utasította Titus.

– Azt mondta, ő a Fekete Angyal. A Halál Angyala. Mr. Spearman azt hajtogatta, csak szereti hallani a saját hangját – folytatta a férfi. Titus látta, hogy könny csorog az arcán.

– Latrell, most azonnal le kell tenned a fegyvert. – Titus hangosan és tisztán szólt, de a fenyegetés eltűnt a hangjából. Nem muszáj ennek a sztorinak golyókkal végződnie.

– Mondta nekik, könyörögjenek Istenhez. Aztán mondta nekik, ő Malak al-Mawt, a Pusztító. De az se volt igaz. Csak egy beteg faszkalap, pont, mint Mr. Spearman. – Leejtette a maszkot, és a puska csövét az álla alá szorította.

Titus megtorpant. Leeresztette a pisztolyát, de csak egy kicsit. Nem akarta, hogy Latrell meghúzza a ravaszt, de pontosan tudta, milyen gyorsan lehet öngyilkosságból gyilkosság. A srác szájából elhangzó szavakat lehetett úgy tekinteni, mint egy bomlott elme hadoválását.

Csakhogy…

Titus látta, hogy kínozza őt valami. Meggyötörte a testét. Kicsavarta a tagjait. Mintha a karját és a lábát olyan bűntudat és szégyen súlya húzná négyfelé, amit Latrell nem bír rendesen kifejezni. Mániákus elkeseredéssel szorongatta a puskát, ujjai kinyúltak-összehúzódtak, akár egy mélytengeri lény, ami sohasem látta a napot.

– Figyelj rám, Latrell! Akármi történt, megbeszéljük. Akármit tettél, nem így kell rendbe hozni. Tedd le a puskát. Kérlek. Tedd le a puskát, és beszéljünk. Nem kell, hogy így legyen. – Egyik kezét elvette a pisztolyról, és a tenyerét a férfi felé tartotta. Széttárt ujjai között nézte, hogy a másik elveszi a puskacsövet az álla alól.

– Ez az. Most tedd le a földre, és indulj el felém – kérte Titus. Azért változtatott az eddigi utasításon, mert nem akarta, hogy a túszejtő a puska közelében legyen, ha netán mégis meggondolná magát. Az őrület hullámokból dőlt róla, mint a hőség az aszfaltról július közepén.

– Tedd le a fegyvert, geciláda! – üvöltötte Roger.

– Helyettes, fegyvert le! – kiabált rá Titus.

Latrell lehunyta a szemét.

– Ne… – mormolta Titus.

– Nem tudjátok, miket csináltam, abba akartam hagyni, de azt mondták, megölik a kisöcsémet, az Angyal sose vette le a maszkját, de Mr. Spearman szerette, ha látják az arcát, nagyon is szerette – szakadt ki belőle egyetlen hosszú mondatként, akár egy kántálás.

– Várj! – kiáltott rá Titus.

Latrell kinyitotta a szemét.

– Nézzétek meg a mobilját – mondta. Titus még egy hajszálnyit leeresztette a fegyverét, mire a vele szemben álló a feje fölé emelte a puskát.

– ÉN LETTEM A HALÁL! – ordította, és rohanva megindult le a lépcsőn Titus és az emberei felé.

Később, ahogy Titus újra meg újra lejátszotta a jelenetet az elméje mozijában, ennél a résznél mindig megállt. A pillanat bombasztikus mozdulatsorrá nyúlt, amit egy átlátszatlan réteg takart el. Latrell rájuk szegezte a fegyvert? Megpróbálta rájuk szegezni? Lehunyta a szemét, és úgy kereste az emléket, de amikor már megragadta volna, az szétfoszlott, akár a pókháló.

Hallotta az első lövést, mielőtt még a túszejtő megtette volna a harmadik lépést. Roger puskájának tölténye vörös köddé robbantotta a fiatal férfi fél fejét. Tom Sadler öt lövést adott le a hatlövetű .357 Smith & Wessonjából. Tom remek lövész volt. Mind az öt golyó szorosan egymás mellett csapódott Latrell mellkasába.

– TÜZELÉST ABBAHAGYNI, AZ ISTENIT! – üvöltötte Titus tele tüdőből. Davy még nem lőtt, de olyan gyorsan tokba dugta a pisztolyát, mint egy bűvész. Carla oldalfegyvere a föld felé mutatott, de szorosan fogta. Davy motyogott, de Titus nem tudta kivenni a szavakat. A füle még mindig csengett a lövésektől.

A férfi teste úgy gurult le a Jefferson Davis Középiskola utolsó kilenc gránitlépcsőjén, mint egy rongybaba, amit egy gyerek eldobott. A puska csörögve elgurult, Latrell nem érhette el, bár ez már mit sem számított. Ahogy a srác megállapodott a lábánál, Titus végignézett a teste útját jelző vérnyomon. A lépcsőkön éktelenkedő foltok és csíkok különös vörös kalligráfiát alkottak.

HÁROM

Jeff Spearmant az asztalánál találták meg.

A székén hanyatt dőlve ült, a szája tátva, a nyakkendője csálé, a hátul hosszúra hagyott ősz haja rálógott a gallérjára. Aki az elmúlt harminc évben járt kilencedikben földrajzórára, az ismerte a legendás rojtos nyakkendőt a Rorschach-kávéfoltokkal. Ha a Jefferson Davis Középiskolában szavazást tartottak volna a legkedveltebb tanár címért, nagy valószínűséggel Jeff Spearman jött volna ki elsőnek a harminc évből huszonötben.

Ha nincs a negyeddolláros méretű seb az arcán és a tátongó lyuk a tarkóján, azt lehetett volna hinni, hogy szundikál.

A táblának az a része, ami közvetlen mögötte volt, beterült csontdarabokkal, agyvelővel és ősz hajszálakkal, amiket vérréteg ragasztott oda.

Titusban felmerült a gondolat, hogy a táblának az a fele lehetne egy kézműves projekt, amit egy elmebeteg csinált egy vágóhídon.

Odament a testhez, két ujját a nyakára tette. Nemigen lehetett kétséges, hogy Jeff Spearman távozott ebből a világból, de Titus az alaposság híve volt. Főiskolán az egyik anatómiaórán olvasott egy férfiról, akinek egy ipari baleset során félméteres vas fúródott át az agyán, és maga ment el autóval a kórházba.

– Fésüljétek át és ürítsétek ki az iskolát. Teremről teremre. Nyomás!

Senki nem mozdult.

– Mi a fasznak lőtte le Mr. Spearmant? – kérdezte Davy. A hangjából csengő fájdalomtól Titus arca megrezzent. Ő sem értette, de ez nem a kérdések ideje. Most biztosítani kell a helyszínt.

– Köcsög terrorista. Hallottátok, mit ordibált nekünk? Valami iszlamista baromságot – háborgott Roger. Úgy fújtatott, akár egy bika. Titus megpördült, és belépett Roger intim szférájába:

– Nem tudunk még semmiről semmit. Nem tudjuk, hogy miért tette, vagy hogy egyáltalán tényleg ő tette. Talán volt egy segítője. Talán Mr. Spearman főbe lőtte magát, és Latrell csak felvette a puskát. Talán terroristával van dolgunk. Talán olyasvalakivel, aki mentális problémákkal küzd, és nem is lett volna szabad olyan fegyvert kapnia, amivel egy jávorszarvast is le lehet teríteni. Szart se tudunk. Úgyhogy egyelőre biztosítjuk az istenverte helyszínt. Nyomás. Nem fogom még egyszer mondani. – Titus többes számot használt, de Rogerhez beszélt. Addig nézett vele farkasszemet, míg Roger le nem szegte a fejét, és el nem fordult. A többiekkel együtt az osztályterem ajtaja felé indult. Titus egy pillanatra összenézett Davyvel, majd az is elindult az ajtó felé.

– És nem arabul kiabált, hanem arámiul. Ne találgassunk, hogy mi történt – motyogta Titus az üres teremnek.

EGY ÓRÁVAL KÉSŐBB a parkolóban voltak, ahová megérkeztek a mentők, a tűzoltók és rengeteg rémült szülő, akik mind a sokkot átélt gyerekeiket keresték. Több tucat férj és feleség ölelte itt dolgozó hitvesét, sokuk valószínűleg utolsó napját töltötte a Charon megyei iskolarendszer alkalmazottjaként. Ha szemtől szembe kerülsz az elmúlás lehetőségével, átértékeled a karrieredet.

– Mind a kettő megy boncolásra? – kérdezte Titust egy nagydarab, világos bőrű férfi. A temetkezési vállalattól jött. Virginia állam még mindig nagyrészt vidéki terület volt, megszórva nagy erdőségekkel körülvett közepes méretű városokkal, amik olyan dombok keblén fészkeltek, hogy azokat pár méter híján hegynek lehetett volna nevezni. Ezek a hegyek már akkor öregnek számítottak, amikor a piramisok még újnak. Még a nagy megyéknek, mint Red Hill vagy Queen, sem volt helyi törvényszéki orvosszakértői hivatala. Az állam jelölt ki egy helyi orvost, ő állapította meg a halál beálltát olyan esetekben, amikor annak történtekor nem volt jelen senki. Ha Emma néni meghalt az ágyában, mert torkán akadt a mogyoró, vagy Jane mama végül megadta magát a stroke-nak, miközben barackot tett el télire – mindennel, amire számítani lehetett, és természetesnek lehetett tekinteni, azzal a helyi kijelölt orvos foglalkozott.

Akin viszont golyó ütötte lyuk tátongott, az ment Richmondba, hogy felboncolja az állami törvényszéki orvosszakértő.

– Ja, mind a kettő, de Maynard elviszi Spearmant – felelte Titus. A világos bőrű férfi bólintott, és lehajolt, hogy megfogja a hordágyat, amin Latrell teste hevert. Meghúzott egy kart, és közben felegyenesedett, s vele a hordágy lába is. Majd ezt a másik végén is megismételte. Miután meggyőződött róla, hogy minden úgy van, ahogy kell, elkezdte tolni a hordágyat a furgonja felé.

– Hé, várjon egy pillanatot! – szólt utána Titus, mire a temetkezési vállalkozó megállt. A seriff lehúzta a hullazsák cipzárját, aztán újra a férfihoz fordult. – Tudna adni egy kesztyűt? – A vállalkozó behajolt a furgonba, majd odadobott neki egy pár fekete latexkesztyűt. Titus felhúzta, és szétnyitotta Latrell kabátját. Nem törődött a kiürült belek émelyítő, szúrós szagával, sem a kiömlött vér fémes aromájával. Egy olyan erős emlék akart betolakodni az elméjébe, ami szinte hallucinációnak érződött, de kordában tartotta azzal, hogy Latrell holttestére koncentrált. Alul is kigombolta a kabátját. A szegycsontja közepén vérző massza látszott. Gyakorlottan, alaposan átkutatta a zsebeit, majd pár pillanat alatt rábukkant a telefonjára. Latrell a hadoválása közben megemlítette Spearman mobilját is. Kommunikáltak egymással a lövöldözés előtt? Ezt úgy tudja kideríteni, ha hagyja, hogy a holttestet elvigyék Richmondba, a bizonyítékot pedig betegyék egy fiókba, ahol négy hétig pihen. Vagy úgy, hogy magával viszi Latrell és Spearman telefonját is, és ő maga átnézi.

– Carla, hozz nekem egy bizonyítékzacskót a kocsimból – kérte. A kollégája bólintott, és odakocogott Titus SUV-jéhez. Amikor visszajött, Titus belepottyantotta a mobilt a zacskóba.

– Most már elviheti. Carla, mondd meg Maynardnak, hogy Spearman is mehet, de előbb nézd meg, nála van-e a telefonja. – A „Mister” megszólítást elhagyta Spearman neve elől. Latrell megtört lélek volt, olyan problémákkal, amiket ő el sem tudott képzelni. Emellett tolvaj, drogos és bosszúság forrása, ahol csak felbukkant a megyében. A józan ész azt diktálta, hogy egy szót se higgyen abból, amit Latrell mondott. Ez a józan ész azt tartotta, hogy ha Latrell Macdonald szerint odakint szakad az eső, te inkább dugd ki a fejed az ablakon megnézni, hogy tényleg vizes lesz-e.

Titus azonban nem tudta összeegyeztetni a józan észt Latrell tekintetével, amikor elkezdett arkangyalokról és Jeff Spearmanről beszélni. A sötétség a szemében, ami úgy növekedett, akár egy fekete lyuk, ahogy feléjük rohant a Halál Angyaláról üvöltve… az a sötétség nem hazudott. Titus ezt tudta. A csontjaiban érezte. Az FBI Akadémián az oktatói megdorgálták volna az efféle gondolkodásért.

– A megérzés baromság – mondogatta kedvtelve Bob McNally, aki a viselkedéstudományt oktatta. Az akadémián Titus is lelkesen vallotta ezt a gondolatot, miszerint csak az empirikus bizonyítéknak van bármi nyomozati értéke. Aztán amikor terepre került, ez a gondolat olyan törékenynek bizonyult, akár a friss jég a tócsán.

– A bizonyíték ítélethez vezet, a megérzés viszont az ügy lényegéhez – mondogatta kedvtelve ezzel szemben Ezekiel Wiggins, rajta kívül az egyetlen fekete ügynök az indianai irodában. Titus úgy vélte, az igazság valahol a kettő között van. A bizonyítékot meg lehet cáfolni. A megérzés félrevezethet. Meg kell találni az egyensúlyt a technika, az intuíció és az igazság között.

Itt az volt az igazság, hogy Latrell besétált Jeff Spearman osztálytermébe, lelőtte, majd kisétált, és meghalt azon a lépcsőn, amelyen négy éve még felsősként trappolt fel. A bizonyíték pedig ott volt a puskában, Jeff Spearman koponyájában és talán Jeff Spearman mobilján.

– Titus, mi a fene van itt?

Ahogy Scott Cunningham kiejtette a nevét, Titus a legszívesebben egy malomkerék erejével csikorgatta volna a fogát. Mély levegőt vett, és a férfi felé fordult.

– Lövöldözés volt, Scott. Menjen vissza a szalag mögé.

Scott csípőre tette a kezét, és előrefeszítette az állát. Titus látta tőle ezt a testtartást a városi tanács ülésein, amikor a dolgok nem az ő szájíze szerint alakultak, bár ez nem túl gyakran esett meg.

– Kit lőttek le? Látja, pont ezért szajkózom, hogy a tanároknak fegyvert kéne hordani – méltatlankodott.

– El fogok mondani az egész megyének mindent, amint megtisztítottuk a tetthelyet, elszállítottuk az áldozatot és a merénylőt, valamint értesítettük a családjukat. De ebben a pillanatban a tetthelyen van, és éppen bizonyítékokra lép rá, szóval menjen vissza most azonnal.

Scott lenézett a lábára. Latrell Macdonald vértócsájának közepén állt.

– Hogy az isten baszná meg – nyögött fel undorodva. Tett két nagy lépést hátra, aztán lekaparta a cipője talpát a lépcső melletti gyepen.

– A szalag mögé – utasította Titus.

– Teljes jelentést várok – szólt vissza Scott. Egy pillanatot még velük töltött, aztán visszaindult a kocsijához. A seriff tudta, hogy úgy akar csinálni, mintha a saját akaratából távozna.

– Scott, maga a tanács elnöke, nem a főnököm. Ugyanazt a jelentést kapja, amit a megye – szólt utána.

Scott elsápadt, majd megrázta a fejét.

– Nem vagyok az ellensége, Titus.

Hazudsz – gondolta.

Amikor bejelentette, hogy indul a seriffposztért, Scott Cunningham minden befolyását Cooter javára használta fel. Titus tisztában volt vele, hogy Scott támogatásának semmi köze Cooter rendfenntartó filozófiájához, amit a legvilágosabban úgy lehetett megfogalmazni, hogy „zaklassuk a feketéket meg a barnákat meg mindenkit, aki a demokratákra szavazott”.

Scott egyszerűen azt szerette volna, ha az ő bábja ül a seriffszékben. Nem olyan seriff, aki szemet huny, de aki azért hunyorog, ha a szükség úgy hozza. És volt-e jobb marionettbáb, mint az előző seriff fia? A rivális seriffjelöltet csupán három dologról ismertek: a folyónál smároló kamaszokat agyalt meg; pénzt vagy füvet zsarolt ki azoktól, akiket megállított; egyszer meg egy kecskével verekedett. Ha kicsit becsípett, élvezettel mesélte, hogy a kecske fejjel nekirontott, csak úgy. Ahogy ez már a győzteseknél szokás, a kecske nem kommentálta az esetet.

Amikor a választás eredménye megszületett, Titus majdnem annyira megdöbbent, mint Scott. Az elmúlt évben többször akadtak össze, mint azt Titus szükségesnek tartotta egy Charon méretű megyénél. A dolgok akkor értek el kritikus pontra, amikor Titus letartóztatta Alan Cunninghamet, Scott unokatestvérét, a megye építési felügyelőjét. Jamal Addison panaszt nyújtott be, hogy Alan ok nélkül megtagadja a kútásási engedélyt fekete családoktól. Titus utánajárt, és leleplezett egy szinte viccesen ügyetlen összeesküvést Alan Cunningham és Reece Kanter, az egyik helyi területfejlesztő között. Összejátszottak, hogy fekete családok ne építhessenek házat azon a földön, amit Reece szeretett volna megszerezni a Conyer’s Beach közelében egy új parcellának. Alan minden nemért részesedést kapott.

Scott volt a Cunningham család haragjának képviselője, mégsem tehetett semmit az unokatestvéréért. Arroganciából vagy hülyeségből, mindenesetre Alan annyi dokumentált nyomot hagyott maga után, amit még egy vak is biztonsággal követhetett volna.

Titus általában nem élvezte, ha le kell tartóztatnia valakit, de a hét fénypontja és a Scott-tal való kapcsolatának a mélypontja volt, amikor rákattintotta a bilincset Alan Cunningham csuklójára.

– Hm. Én sem vagyok a maga ellensége. Ahogy szabász sem a zászlóüzemében vagy rákválogató a halfeldolgozójában. Ez az én hivatalomra tartozik. Ha segíteni akar, hagyasson jóvá a tanáccsal egy rendkívüli pénzalapot, hogy mindenki kapjon pszichiátriai segítséget, aki ma itt volt. Maga csinálja a maga dolgát, én is csinálom az enyémet. – Azzal Titus hátat fordított Scottnak, és elvette a bizonyítékzacskót Carlától. Bármelyik másik nap nem érdekelte volna a folyamatos farokméregető verseny, amiben Scott Cunningham szerint vetélkedtek, de ma emberek haltak meg. A testük még meleg volt, miközben a vérük a Jefferson Davis Középiskola lépcsőjén és falain hűlt. Az olyan emberek, mint Scott – akiket nem hajt más, mint az egójuk és az a vágyuk, hogy a tetején legyenek annak a hierarchiának, amit csak ők látnak –, képtelenek félretenni a piti becsvágyukat még akkor is, ha halálesetről van szó.

Ezek az emberek áhítják a hatalmat és az irányítást, és soha nem elég nekik. Titus úgy vélte, ha Scottnak felajánlanák a főszarlapátolói állást egy trágyafarmon, simán elfogadná, amennyiben ez azt jelentené, hogy legalább egyvalakinek dirigálhat. Scott kisvárosi megalomániáját egyenlő részben táplálta a hübrisz és a hagyomány. A Cunningham család volt az egyik legnagyobb a megyében, és ők mondhatták magukának a legtöbb embert foglalkoztató két céget. A legtöbb mutatószám alapján ők uralták Charon megyét.

Egy dolgot kivéve.

Titus a seriff, nem ők, és ez nem az a nap, amikor ki fogja elégíteni a feudális fantáziájukat.

– Ha Spearmannél ott a telefonja, azt is zacskózd be, és vidd a hivatalba – mondta Carlának, ahogy átadta neki a bizonyítékzacskót. Davy után Carlát vette fel másodikként maga mellé. Alacsony, karcsú nő volt, kék öves dzsúdzsucuban, és arról álmodott, hogy maga is FBI-ügynök lesz. Davy barátságos és hűséges volt, Carla okos és szorgalmas. A jövőben egyszer Davy maga is seriff lehet. A jövőben egyszer talán Carla az ország túlsó felén kartelltagokat tartóztat le.

– Vettem, főnök. Intézem. – Elhallgatott. – Még nincs vége, ugye? Mármint a dolognak. A legtöbb gyerek felvette a kinti lövöldözést a mobiljával. Én… azt hittem, Latrell megadja magát, aztán csak… úgy nézett ki, hogy ránk akar rontani. Mert így nézett ki, nem?

– Most csak a telefonnal törődj. Minden mással majd később foglalkozunk – csitította Titus. Carla bólintott, és elment, hogy átkutassa Spearman zsebeit. A tükrös napszemüvege mögött Titus lehunyta a szemét, és végigfuttatta a nyelvét a fogsorán. Mennyi idő kell, hogy az egyik gyerek vagy tanár videója elterjedjen? Egy nap? Egy óra?

A választás előtti utolsó vitán ő meg Cooter még egyszer, utoljára záróbeszédet mondhattak, hogy meggyőzzék Charon megye lakóit.

Titus felment a pódiumra a hatalmas Kelet-charoni Ruritan Clubban, és megosztotta a közönséggel a bűntudata töredékét, amelyet személyes célkitűzésként tálalt.

– George Orwell azt írta, hogy éjszaka azért alhatunk nyugodtan az ágyunkban, mert kemény férfiak készen állnak, hogy erőszakot alkalmazzanak azokkal szemben, akik ártani akarnak nekünk. Én csak olyan seriffhivatalt szeretnék, ami tesz róla, hogy azok a kemény férfiak ne azokkal szemben alkalmazzanak erőszakot, akiket meg kéne védeniük. Itt születtem, itt jártam ki a középiskolát. A Fiddler-öbölben úsztam, a 15-ös úton tanultam meg vezetni. A Watering Hole mögött ittam először alkoholt. Charon a szívem és az otthonom, de tudom, hogy azok a kemény férfiak nem mindig igazságosan alkalmazták az erőszakot. Azt hiszem, a legkevesebb, amit a seriff megtehet, hogy gondoskodik róla, azokra a kemény férfiakra is vonatkozzanak ugyanazok a szabályok, amelyek betartatására felesküdtek. Mert mindannyian jól tudjuk, hogy ez nem mindig volt így. – Úgy gondolta, hogy záróbeszédnek elég ékesszóló, főleg mivel Cooteré morgásokból állt, mintha egy medve próbálta volna kimondani a rendfenntartás és határellenőrzés szavakat. Annak ellenére, hogy Charon több ezer kilométerre volt a déli határtól. Amikor Titus visszament a székéhez, csak néhányan tapsoltak, viszont mindenki figyelt.

Az ő kemény emberei most erőszakot alkalmaztak Latrell Macdonalddel szemben. Mert Latrell erőszakot alkalmazott Jeff Spearmannel szemben. De történhetett volna másként?

Titus a maga bűnbánó elméjében eddig így gondolta, de most megértette, hogy az csupán naivitás volt. Ha fejszét fogsz, fát fogsz kidönteni. Ha fegyvert fogsz, előbb-utóbb embert ölhetsz, akár viselsz csillagot, akár nem.

Titus tisztában volt vele, hogy ennek a lehetősége mindig fennáll. A rendfenntartás algoritmusa szinte elkerülhetetlenné tette. Ettől azonban még nem volt könnyebb megbékélni azzal a tudattal, hogy élet-halál ura.

Amikor Jamal Addison először megkörnyékezte, hogy induljon el a seriffválasztáson – miután Cooter Bennings forgalmi ellenőrzés apropóján félreállította Emmet Thompsont, és kis híján agyonverte –, elment a temetőbe, hogy megbeszélje az anyjával. Az anyja sírját vigyázó gyászos fenyők alatt pedig ígéretet tett, hogy változtat dolgokon. Változtat önmagán. Saját szemével látta, hogy az a kék egyenruha mi mindent el tud rejteni, és hányingere volt tőle. Mint ahogy attól is, amit ő maga tett, attól függetlenül, hogy provokálták. Tehát egy szellemnek tett ígéret terhével indult el a seriffválasztáson.

És végül az emberei most megöltek egy embert, akinek az elméjét heroinos lázálmok és pálinka zagyva elegye tartotta össze. Aki szenvedett. Akinek segítségre lett volna szüksége.

Titus odament a kocsijához, és becsusszant a kormány mögé. Indított, és rögtön sebességbe is tette. Papírokat kell kitölteni, telefonokat intézni. Értesíteni Latrell szüleit. Ezt ő maga fogja megtenni. Nem passzolhatja le másnak. Nagyon remélte, hogy eléri Calvint és Dorothyt, mielőtt a hírekben látják, vagy ami még rosszabb, valaki más hívja fel őket.

Ki kell deríteni, kit értesítsen Spearman haláláról. Az iskola nyilván zárva lesz ma, és valószínűleg egész héten. A falakat és a lépcsőket le kell mosni.

A hipó és a víz ördögűzése eltünteti a pusztítást, de alig lesz hatása azoknak a tudatára, akik ma ezeken a folyosókon jártak. Be kell hívnia dolgozni Rogert és Tomot. Több száz alkatrész fog mozgásba lendülni, akár egy ócska motor rozsdás fogaskerekei. Azok közül bármelyik vagy akár mind elkaphatja a legkényesebb helyen. De nem is ez foglalkoztatta leginkább.

Hanem az, hogy lássa, mi van Jeff Spearman telefonján.

NÉGY

Mire visszaért a hivatalába, a lövöldözés híre már úgy robogott végig a megyén, akár egy elvadult bozóttűz. Hallotta, hogy Cam nem győzi felvenni a telefont. Amint az egyik hívást befejezte, rögtön jött a másik, és mindegyikre azt az általános választ adta, amit Titus tanított neki több áldozatot követelő esetre.

– Igen, történt egy incidens a középiskolában. Jelenleg nem adhatunk több információt. A seriff tájékoztat majd mindenkit, amint lehetséges – ismételgette nyers, rekedt hangján.

Titus a fülére mutatott, majd Camre. A férfi levette a fejhallgatót. Elsimított egy sötétszőke hajtincset a szeméből.

– Az unokaöcsém? – Csak ennyit kérdezett. Pattogósan és durván hangzott, mintha már felkészült volna rá, hogy múlt időben beszéljen a fiúról.

– Jól van. A lövöldözőn kívül egyetlen áldozat van – felelte Titus. Cam hátradőlt a kerekesszékben, lehunyta a szemét. Egész arcát beborította a megkönnyebbülés, ez a telhetetlenül önző érzelem.

– Szó szerint izzik a vonal. Egyelőre bírom, de éppen csak. Nem kéne felvennünk egy kimenőüzenetet a lövöldözésről a vészvonalra? Talán csökkentené a hívások számát.

– Jó ötlet. Meg is csinálom – mondta Titus.

– És… mi történt? – Cam felvette a fejhallgatót, majd kinyitott egy palack vizet.

– Ismered Calvin Macdonaldet? A fia, Latrell megölte Jeff Spearmant egy vadászpuskával. Aztán Roger és Tom lelőtték – foglalta össze Titus. Azt nem tette hozzá, hogy megpróbálta lefegyverezni a férfit, vagy hogy érzése szerint Roger és Tom a kelleténél legalább fél másodperccel hamarabb nyitottak tüzet.

– Jézus, Mária! Mr. Spearmannél rendesebb tanárom sose volt. Kosáredzés után még haza is fuvarozott. Az őseimnek csak egy kocsijuk volt, amit apám használt, mert éjszakai műszakban dolgozott az R&J-nél. Az isten verje meg. Van sejtésünk, hogy miért? – kérdezte Cam, de mielőtt választ kaphatott volna, ismét megszólalt a telefon.

– Felveszem azt az üzenetet – jelentette ki Titus. Bement az irodájába, és becsukta az ajtót. A kalapját felakasztotta egy falikampóra, ami egy szintben volt az üveges ajtó tetejével. Leereszkedett a székébe, és arra gondolt, milyen gyorsan meg tud változni, mit tart az ember fontosnak. Egy hete az volt a legnagyobb horderejű problémája, hogy Ricky Sours és a Konföderáció Fiai felvonulást akarnak tartani egy szobor megvédelmezésére, aminek az eltávolításáról senki nem is beszélt komolyan. Igaz, ami igaz, ő egy könnyet se ejtene, ha valaki murvát csinálna az Öreg Lázadó Joe-ból, de a KF mondvacsinált indokkal akart felvonulni. Most meg fel kell vennie egy kimenő hangpostaüzenetet, miszerint megölték azt az embert, aki lelőtt egy tanárt a diákjai szeme láttára. Ricky Sours meg a neokonföderalista bandája egy homokvár, amit hamarosan elmos Charon megye új valóságának közelgő árja.

Ez a valóság meg pont olyan egyszerű, mint amilyen traumatikus: ők a legújabb helység, amelyik immár hozzácsaphatja a város történetéhez az „iskolai lövöldözés színtere” kifejezést.

Titus már nyitotta a laptopját, amikor ráncba szaladt a homloka.

– Cam, voltál idebent? – kiáltott ki.

– Kellett egy toll!

– Legközelebb ne nyúlj a laptophoz!

– Bocs, főnök – mondta Cam, aztán fogadott egy újabb hívást.

Titus megigazította a laptopot, hogy újra derékszögben legyen a tolltartójához és a telefonhoz képest. A gép alatt volt balra egy pecsétnyomó az aláírásával, jobbra egy sárga jegyzettömb. Mint a szekrényében, a kocsijában és az apja erőfeszítése ellenére a konyhaszekrényben, Titus íróasztalán is olyan rend uralkodott, ami már-már rögeszmésbe hajlott. Nem mindig törődött ennyire vele, de miután tizenhárom éves korában az anyja meghalt, megszállottan igyekezett valamilyen struktúrát adni az életének. Részben azért, mert az apja belemerült a JTS Brown bourbonösüvegekbe, és két évig ki sem jött belőlük, és részben azért, mert áhítozott valami újra. A vér–bor mágián alapuló vallás cserben hagyta a családjukat, legalábbis az ő véleménye szerint. Az ő vallása a struktúra lett, a káosszal szembeni feszülete a fegyelem.

Azonban akadtak pillanatok, mint amilyen a mai, amikor feltárult előtte a létezés igazi természete. Pillanatok, amikor az isteni kompozíció illékony függönye félrelibbent, és a színpadon áttrappolt az entrópia. Akármennyire törekedett mindenben az irányításra, végül mindig emlékeztették rá, hogy igenis a káosz a dolgok igazi természete. Például az ilyen napokon, amikor szemtanúja lesz, hogy egy srácnak, akit csecsemőkora óta ismer, szitává lyuggatják a mellkasát.