A sorozat kiadónknál eddig megjelent részei:

Zodiákus Akadémia 1. – Az ébredés (2025)

Zodiákus Akadémia 2. – Tündérbosszú (2025)

Előkészületben

Zodiákus Akadémia 3. – A Számvetés

Ezt a könyvet a fáknak ajánljuk.

Igen, tényleg. Köszönjük az oxigént, drága barátaink. És bocsánatot kérünk, amiért kivágtunk benneteket,
hogy könyvek lehessetek. De valljuk be, így is gyönyörűek vagytok, még ha csak halott héjak is, miközben a csontvázzá száradt testeteken olvasva képzeletbeli szerelmekről és tündérmesékről ábrándozunk. Tartozunk nektek. A következő kilégzéssel küldünk némi szén-dioxidot az utódaitoknak.

Az égő test szaga még mindig ott terjengett a levegőben, megakadt az orrjáratomban, és egyre mélyebb lett a homlokomon a ránc. Felfokozott érzékeim minden egyes csepp vért megéreztek, amit ma este kiontottak, és újra azon tűnődtem, vajon hogyan történhetett ilyesmi a campuson, ahol mindenütt tanárok vannak.

Maxszel és Sethtel átvágtunk a Jajongó erdőn. Csendben haladtunk, vártunk, amíg biztosak lehettünk benne, hogy teljesen egyedül vagyunk, hogy megbeszéljük a ma este történteket.

A levegő sűrű volt a feszültségtől, a fák lombkoronája alatt szinte teljes sötétség honolt, azonban egyikünk sem idézett elő fényt. Még sötétben is tudtuk, hová megyünk, és nem akartuk, hogy ma este bárki is kövessen minket. Azok után nem, ami az imént történt. Amit az imént tettünk.

Hegyeztem a fülem, hátha meghallom Dariust. Színét sem láttam, mióta kiviharzott a Lunar Szabadidőközpont épületéből, és faképnél hagyott minket.

Lebiggyesztettem az ajkam, amint eszembe jutott főmágia-professzorunk. Még senki sem figyelmeztetett itt az akadémián annyiszor, mint ő, és még attól sem riadt vissza, hogy két hét fogdára ítéljen minket. Mégis kinek hiszi magát? Arra nem gondol, hogy hamarosan mi leszünk az uralkodók? Tényleg annyira dühös ránk, hogy megkockáztatná, hogy magára vonja a haragunkat?

Ha elvégzem az akadémiát, majd megtudja, kivel áll szemben. Nemcsak örökös vagyok, hanem Szolária legerősebb vámpírja. Ha végzek itt, akkor minden tekintetben felette fogok állni.

Eszembe jutott, hogy nézett ki Tory, amikor Orion kihúzta a medencéből, és jeges borzongás futott végig a gerincemen. Nem akartam rágondolni. Arra sem, hogy alig dobogott a szíve, amikor a mellkasára hajtottam a fejem. Ahogy a tényre sem, hogy lesütötte a szemét, és nem nézett rám.

Meg kell törnünk őket.

De miért érzem magam rosszul ettől?

Hideg volt az erdőben, ezért a tűz elemhez folyamodtam: lángnyelvek nyaldosták belülről a végtagjaimat, de nem tudták teljesen kiűzni a bensőmet elárasztó jegességet.

Csökkent az energiaszintem. Éreztem, hogy lassan kiapad bennem a forrás. Meg kellett volna csapolnom Tory varázserejét tánc közben. De tudtam, hogy többieknek más tervük van vele, ezért végül mégsem haraptam meg.

Beletúrtam a hajamba, ujjaim beleakadtak az összegubancolódott fürtökbe.

Az ő hibája volt. Megpróbáltam lelépni vele, mielőtt baja eshetett volna. Én megtettem mindent.

Mondogasd ezt még magadnak.

Seth valamit babrált a kezével. Odapillantottam, és egy fekete-kék hajtincset pillantottam meg az ujjára csavarva. Ő észrevette, elvigyorodott, de én inkább félrenéztem.

Vállal a vállamnak jött, de nem törődtem vele. Fizikai kontaktus terén a vérfarkasok és a vámpírok nem is különbözhetnének jobban egymástól. Megszoktam már tőle az ilyesmit, és általában nem foglalkozom vele, de amikor feszült vagyok, nehéz elviselnem. Jelen helyzetünkben pedig kétségtelenül eluralkodott rajtam a feszültség.

A szemem sarkából láttam, hogy Seth duzzog, de figyelmen kívül hagytam. Felgyorsítottam, és lefordultunk az ösvényről, egyenesen a Királyodú felé.

Egy tisztásra értünk, ahol egy pillanatra megvilágított bennünket a holdfény. Felnéztem, szinte biztos voltam benne, egy árnyékot láttam átsiklani felettünk.

Kíváncsian meredtem az égboltra, hátha Darius az sárkányalakban. Az eget sötét felhők takarták el, csak néha-néha bukkant elő a hold, vámpírképességemmel sem láttam semmit. De attól még odafenn lehetett. Hová máshová tűnhetett volna el? Darius nem forrófejű, ám amikor kijön a sodrából, mindig átváltozik. Sárkányalakban jól kitombolhatja a dühét, Oroszlán létére pedig igencsak heves tud lenni, ha elveszíti az önuralmát.

A többiek nem lassítottak le, miközben az égboltot kémleltem, de nem érdekelt, hogy hátramaradok. Amúgy is szükségem volt egy kis egyedüllétre, hogy kitaláljam, mit mondok majd, ha odaérünk a Királyodúba. Tisztában voltam vele, hogy bizonyos értelemben szükséges volt mindaz, ami ma este történt, ám erkölcsileg kifogásolható. A vámpírkódex megtiltja a forrás kínzását, szóval nekem nem róható fel az, amit Toryval tettek, sőt nem is tudtam, miben mesterkednek. Ugyan csupán szemtanúja voltam az egésznek, mégis szarul éreztem magam miatta.

Felsóhajtottam.

Nem lehettem biztos abban, hogy Darius odafenn repül, ezért inkább felhagytam a keresésével. Ha találkozni akar velünk, tudja, hol talál minket.

Felgyorsítottam, szinte száguldottam a fatörzsek között, amikor megéreztem a mágikus érintést. Az általunk itt hagyott védelmi bűbáj kellemesen cirógatott, aztán megelőztem a többieket, és elsőként értem a Királyodúhoz.

Az itt álló öreg tölgyfában volt az odú, a gyökerek közül nyílt a bejárata. Nagyon régen valaki földmágiával igézetet helyezett el itt, mi pedig örömmel vettük birtokba az odvas fát, ahol ráleltünk a mennyországunkra. Mivel mind a négyünknek rengeteg elvárásnak kell megfelelnie, szükségünk volt egy olyan helyre, ahol el tudunk rejtőzni a kíváncsi tekintetek elől, és önmagunk lehetünk. Oázisként és menedékként szolgált életünk vihara elől, ám arra jól emlékszem, hogy először nem nagyon szíveltem.

Az ajtó a tölgyfa része volt, annak élő anyaga alkotta. Amint hozzáértem, régi barátként üdvözölt, és kitárult előttem. Csak a legerősebb tündérek léphettek be ide, ezért felszabadultan viselkedtünk a Királyodúban.

Nem vártam meg a többieket, hanem egyenesen beléptem az ajtón, majd a lépcső felé vettem az irányt, ami szintén a fa anyagából volt kifaragva. Mindenfelé tündérlegyek röpködtek, kék és zöld fénnyel világítva meg nekem az utat.

A lépcső felfelé kanyarodott, és mentem, míg el nem értem egy másik ajtóhoz, amit kúszónövények alkottak. Amikor megérezték a varázserőmet, maguktól utat nyitottak nekem; mágiámból táplálkozó fehér virágok nyíltak ki hirtelen.

Megint kellemetlen érzés töltött el, mert tovább csökkent az energiaszintem; korholtam magam, amiért hagytam, hogy ennyire lemerüljek. Ennek ellenére ismét használtam az erőmet, és tüzet gyújtottam, miközben beléptem a tölgyfa hatalmas ágain pöffeszkedő faházba.

Hogy némi energiát spóroljak, a már lobogó lángok erejét használva gyújtottam meg a körülöttem lévő lámpásokat. Ekkor pillantottam meg az L alakú szürke kanapét, tüzem fénye melegen világította meg a fából készült falakat. Volt még egy létra is, ami egy szinttel feljebb vezetett, ahol ágyak vártak bennünket arra az esetre, ha úgy döntenénk, itt töltjük az éjszakát. Legszívesebben ezt tettem volna. Egymagamban.

Eszembe jutottak anyám szavai. Ha fivérként szereted a többi örököst, könnyebb lesz az életed, mert egyébként is egymásra vagytok utalva. Jón és rosszon át, közös az utatok. Az egyéni érzések nem számítanak, ha a csoport tettei kerülnek terítékre. Egyek vagytok. És soha egyetlen pillanatra se gyengülj el a külvilág előtt. Egyéni tetteitek közös tettek. Együvé tartoztok. Ha elbuktok, egész Szolária elbukik.

A nimfatámadás árnyékában mindez roppant fontossággal bírt. Országunkat veszély fenyegeti, háborús szelek fújnak. Már csak a Vega ikrek hiányoztak innen. De feltűntek a színen, és veszélybe sodortak mindent, amit felépítettünk.

Lerogytam a szoba egyetlen fotelébe. Mihelyt megérkezik Seth, úgyis odasimul mindenkihez, aki a kanapén ül, nekem pedig most semmi kedvem ehhez, ezért választottam a fotelt. Röpke magányomban felsóhajtottam, és megtöröltem az arcom.

Folyton arra gondoltam, ahogyan Tory nézett rám, amikor megcsókoltam. Nagyot dobbant a szívem, amikor nem lökött el magától. És a felbukkanásuk óta valami nagyon fúrta az oldalamat.

Halandók között nőttek fel, fogalmuk sem volt a mi világunkról. És mégis vettek minden egyes akadályt, amit eléjük gördítettünk. Mintha örökölték volna apjuk vehemenciáját, holott fogalmuk sem volt róla, királyi vér csörgedez az ereikben.

Ha a tündérek között nőttek volna fel, mostanra már bizonyára szilárd pozíciót foglalnának el felettünk. Mi pedig nem tehettünk volna semmit, mert ez lett volna a rendes kerékvágás. Ha nem hittük volna halottnak őket, akkor nem kellett volna senkinek a helyükbe lépnie. Most azonban hatalmas problémát jelentenek: itt van két erős lány, akik semmit sem tudnak a világunkról és annak lakóiról.

Nem tudnának vezetni bennünket. Képtelenek lennének összefogni minket háború esetén. Ha élnének születési jogukkal, azzal katasztrófát idéznének elő Szoláriában. Igaza van a szüleinknek abban, hogy el kellene űznünk őket innen. Nem hagyhatjuk, hogy elvégezzék az akadémiát. De amit ma este tettünk…

– Min búslakodsz, Cal? – kérdezte Max, amint belépett a szobába.

Rájuk pillantottam, erre ő a jéggel teli vödörhöz ment, amit vízmágiával hoztak létre, ezért soha nem fagyott be, és kivett belőle néhány sört; az egyiket nekem adta. Anélkül tettem le a sörösdobozt a padlóra, hogy kinyitottam volna.

– Semmin – feleltem, és néztem a kaján vigyort Max arcán, aki szemlátomást elégedett volt az este történéseivel, én pedig nem akartam boncolgatni a témát. Mit is mondhatnék neki? Hogy szép munka volt, mégis seggfejnek érzem magam, és egyáltalán nincs ínyemre? Inkább lakatot teszek a számra addig, míg elmúlik ez az érzés.

– Nézd csak – nyújtotta ki Seth vigyorogva a kezét: Darcy hajából karkötőt csinált, és a csuklója köré tekerte.

– Beteg – vágta rá Max.

Mímelt dühvel meredtem rá.

– Könnyen lehet, hogy bosszúból ő is levágja a te hajadat – néztem farkasszemet Sethtel.

– Nem fogja. Megtörtem őt. Az sem lepne meg, ha holnap reggelre mindketten már csak volt diákok lennének – mondta fellengzősen, miközben új karkötőjét forgatta a csuklója körül.

– Szerencsésnek mondhatják magukat, ha csak úgy kisétálhatnak innen – nevetett fel Max, de nem hittem neki, mert bár nem vallotta be, tudtam, felzaklatja mások félelme és szenvedése, amiből egyébként táplálkozik. Hiába játssza meg magát, előlem és a többi örökös elől nem rejtheti el valódi természetét, bármennyire is igyekszik. – Egy pillanatig azt hittem, hogy megöltem Toryt. Láttátok, milyen merev volt, amikor Orion kihalászta a medencéből?

– Elégedett lennél magaddal, ha megölted volna, ugye? – szegeztem neki a kérdést. Meglehet, amúgy sem dőltem be mindig a színjátékának, ezúttal azonban túlságosan is önteltnek tűnt.

– Megkönnyítené a dolgunkat – felelte Max vigyorogva.

Mielőtt átgondolhattam volna, mit is teszek, felpattantam a fotelből, és a falhoz vágtam. Seth meglepetten felkiáltott, amikor az odú minden eresztékében megrázkódott. Max káromkodva próbált ütést mérni rám.

Rávicsorogtam, és amint a bennem élő szörnyeteg a felszínre tört, kinőttek az agyaraim, és elveszítettem az önkontrollomat. A nyakára támadtam, ám Max félreugrott. Elkapta a fejem, és sikeresen eltartotta magától csattogó fogaimat.

– Te jó ég, Caleb, miért vagy ilyen dühös? – kérdezte kimeredt szemmel, amint szirén énje akcióba lépett, és elkezdett táplálkozni érzelmeimből, amitől még jobban csökkent az energiaszintem.

Teljesen kifordultam önmagamból, amint megcsapolta a varázserőmet, és fajtám erejétől duzzadó izmaim segítségével pofán vágtam, ami ledöntötte a lábáról. Mielőtt feltápászkodhatott volna, ráugrottam, és a nyakába mélyesztettem az agyaraimat.

Max szitkozódott alattam, miközben én már csapoltam a varázserejét. Mozdulatlanul tűrte, én pedig sokkal több erőt szívtam ki belőle, mint általában a barátaimból. Nem emlékeztem, mikor táplálkoztam belőlük utoljára erőszakkal, ám ezúttal túl mérges és túl lemerült voltam.

– Nem volt még elég, a kurva életbe?! – csattant fel Max.

Mély morgást hallattam, amivel tudtára adtam, eszem ágában sincs abbahagyni.

Seth csak nevetett, mintha valami vicc lenne az egész, de azért volt annyi esze, hogy nem jött közel hozzánk.

– Úristen, Caleb, mikor ettél utoljára?

Hatalmas puffanás hallatszott a tetőn, amitől az egész Királyodú megremegett, jelezve a sárkány érkeztét.

Egy perccel később tűnt fel a színen Darius, én pedig végre elengedtem Maxet. Az anyaszült meztelen Darius egy pillantást sem vetett ránk, úgy ment keresztül a szobán, testét még némi füst lengte körül. Kihúzott egy fiókot, amiben melegítőnadrágot talált, azt vette fel.

– Mégis merrefelé jártál? – vontam kérdőre, amikor Darius, továbbra sem véve tudomást rólunk, leült a fotelbe, és felpattintotta a sörömet.

– Véres a szád – közölte, majd egy hajtásra megitta a sört.

Lenyaltam ajkamról a vért, a hüvelykujjamról is, aztán a lehető legközelebb ültem le Dariushoz, és vasvillatekintettel meredtem rá.

Farkasszemet nézett velem, de nem adtam fel, végül kénytelen volt válaszolni:

– Repülnöm kellett egyet – vont vállat. – Máskülönben leharaptam volna Orion fejét. Tényleg.

Még mindig elég dühösnek tűnt, szóval nagyon is úgy festett, igazat mond. Mindenki tudja, ha egy sárkány alakváltó elveszíti a fejét, akkor átváltozik, és széttépi az áldozatát. Nem mintha Darius gyakran gurulna dühbe. Az apja mellett kénytelen volt megtanulni kordában tartani az indulatát.

– És nem sütöttél meg közben véletlenül valakit? – kérdezte Seth ártatlanul, miután leült mellém, és megsimogatta a kezem.

Tisztában voltam azzal, hogy megpróbál úgy kezelni engem, mintha a falkatársa volnék, de én nem vagyok farkas, és egyáltalán nincs szükségem közelségre.

– Persze hogy nem – felelte Darius, mert azt hitte, Seth csak viccel.

– Pedig valakit megsütöttek – mondta Max. Leült a kanapé másik végébe, és anélkül szorította rá a kezét a nyakán lévő sebre, hogy rám nézett volna. – Egy elszenesedett testet találtunk a Lunar Szabadidőközpontnál.

– Komolyan? – kérdezte Darius.

– Őszintén szólva azt hittem, te tetted – felelte Seth, aztán még közelebb jött hozzám, és magához vonta a karomat. – Sárkánytűznek nézett ki.

Eltoltam magamtól, mire nyöszörögni kezdett, aztán a nyakamhoz dörgölődzött.

– Hagyj békén, Seth! – rivalltam rá.

– Nem szeretem, amikor szomorú vagy – mondta, és megint közeledett, pedig világosan közöltem vele, semmi kedvem hozzá.

Felálltam, és vettem magamnak egy sört a vödörből.

– Miért vagy szomorú? – kérdezte Darius a mozdulataimat követve.

– Nem szomorú, hanem fortyog a dühtől – mormolta Max.

– Azt hittem, arról beszélünk, hogy csak úgy eltűntél, amikor valaki megpörkölődött – tereltem vissza a beszélgetést az eredeti medrébe.

– Már mondtam, repülni voltam. Vagy talán te is kétségbe vonod a szavaimat?

– Ki vonja kétségbe a szavaidat? – kérdezte Seth ártatlanul, pedig az imént kimondatlanul ő maga vádolta meg gyilkossággal Dariust.

– Orionra gondol. Mérges, mert büntetést kaptunk a haverjától – mondta Max.

– Nem a haverom – jelentette ki Darius. – Ő csak egy képmutató barom.

– Ez a legkevesebb, amit kaphattunk, amiért majdnem megöltük Toryt – mondtam.

– Nem láttam, hogy nagyon serénykedtél volna a megsegítésében – közölte Max. – Sőt, ha nem lenne a kódex, ami mögé bújtál, azt gondolnám, hogy talán nem is vagy velünk. Még a terv kidolgozásában sem vettél részt.

– Ha ez kell a helyzetünk megtartásához, akkor elmondhatom, hogy nincs kifejezetten ínyemre – kontráztam.

Amint kimondtam, rögtön meg is bántam. Úgy meredtek rám mindhárman, mintha két fejem lenne. Darius felpattant, és felém indult; összeszűkült szeméből láttam, hogy kész ismét átváltozni sárkányalakba.

– Azt hiszed, én élveztem? Azt hiszed, mindenáron terrorizálni akarok másokat, és a legnagyobb félelmükből táplálkozni? Azt hiszed, nem tudom, mivé tesz? Miféle szörnyeteggé? – mondta Max.

Kihúztam magam, farkasszemet néztem vele. Nem kellett volna kimondanom, de már megtettem – viszont nem hagyom, hogy gyáva módjára visszavonassák velem.

– Hányszor beszéltük meg ebben a szobában, hogy nem tetszik, ahogyan a szüleink uralkodnak? – sziszegtem. – Erre tessék, az első adandó alkalommal, hogy bizonyíthatnánk ezt, fejet hajtunk a módszereik előtt.

– Nincs más választásunk – szólalt meg Darius. – Nyakunkon a nimfák, az ikrek pedig csak néhány hete vannak itt. Kiszagolják a gyengeségünket. Ha a lányok trónra lépnek, nekünk annyi.

– Nem azt mondom, hogy nem kéne ezt megakadályozni – mondtam mérgesen. – Hanem azt, hogy nem a szüleink módszerével kellene véghez vinni.

Darius szemében harag lobbant, ám mielőtt bármit is tehetett volna, átnyargaltam a szobán, és kiugrottam az ablakon.

Vámpírsebességgel száguldva már a Jajongó erdő felénél jártam, mire egyáltalán eszembe jutott lelassítani.

Nem akartam a többi örökös körében tölteni az időt. Még abban sem voltam biztos, saját magam társaságát akarom-e.

Lehajtott fejjel álltam a zuhany alatt, miközben rám zúdult a víz. Szinte hideg volt, bár alig éreztem, mert az este során megvastagodott a bőröm; valóságos páncélt növesztettem a külvilág ellen. És eltökélt voltam, hogy tovább növesztem.

Úgy éreztem magam, mint a partra vetett hal, szívemet hasogató fájdalom járta át, én pedig biztos helyet kerestem, ahol csillapodik a bánat.

A hajamba túrtam, hogy felmérjem a károkat. Még nem néztem tükörbe. Egyenesen elsiettem mellette, és a zuhany alá álltam. Tudtam azonban, hogy hamarosan szembe kell néznem a valósággal. Seth kése nyomán kopasz folt virított a fejemen, fogalmam sem volt, vajon rá tudom-e úgy fésülni a hajam, hogy ne látszódjon.

Elzártam a vizet, a csövekben vészjósló morgás hangzott fel. Korán felébredtem, jóval pirkadat előtt, leperegtek előttem az este eseményei. Újra és újra.

Toryval egyenesen az én szobámba jöttünk, és magunkra zártuk az ajtót. Diego és Sofia kopogott, de elküldtük őket. Kettesben akartunk maradni. Neki is legalább annyira szüksége volt rám, mint nekem rá. És amit az örökösök tettek vele…

Megint összeszorult a szívem, és könnybe lábadt a szemem. Nem érdekelt, már amúgy is kivörösödött a szemem a sok sírástól.

Még mindig éreztem Tory bőrén a klórszagot. És Astrum megégett testének a bűzét. A fülemben csengett az örökösök nevetése. Annyira gyűlöltem őket, amennyire csak lehetséges gyűlölni másokat.

Egy dolog azonban nem hagyott nyugodni. Bárki legyen is az Árnyék, nyert. Megölte azon kevesek egyikét, akik segíteni próbálnak nekünk itt, Szoláriában. Szegény Astrumot nemcsak megölték, hanem megsemmisítették: teste a felismerhetetlenségig összeégett. Ha nem lett volna ott a tarot-kártya és a mágikus aura, akkor fogalmunk sem lenne, kié a holttest.

Sajnálom, bárcsak visszaforgathatnám az idő kerekét. Nagyon sok mindent másképpen csinálnék, ha megint tegnap este volna.

Kiléptem a zuhany alól, megtörölköztem, aztán felvettem a farmert és a pulóvert, amit hanyagul a mosdókagylóra hajítottam. A tükröt belepte a pára, és egy részem legszívesebben így hagyta volna. Ám lényem egy másik, makacsabb része szembesülni akart a veszteséggel.

Talán nem is olyan vészes.

Persze, és a Titanic valójában el sem süllyedt.

Fogtam egy kéztörlőt, és gyorsan megtöröltem vele a tükröt, mielőtt meggondoltam volna magam. Aztán megpillantottam a beesett szemű, megtört lányt.

Smink nélküli arcomon mintha kiütközött volna a tegnap este sötétsége, mintha a bőröm alá bújt volna. Mintha már le sem lehetne többé mosni.

A hajamra vándorolt a tekintetem, aztán mély lélegzetet vettem: elöl hosszabb volt, mint hátul, és csapzottan lógott. Beletúrtam, érezni akartam a kopasz foltot hátul. Lebiggyesztettem az ajkam, elöntött a pulykaméreg. Csuklani kezdtem; attól tartottam, megint elerednek a könnyeim, ám ezúttal nem engedtem szabadjára őket. Nem fogok megint sírni.

Előregörnyedtem, és megragadtam a mosdókagyló peremét, miközben epe tolult fel bennem. Szorosan fogtam a porcelánkagylót, két karom csak úgy remegett az erőfeszítéstől. Nagyot nyeltem, igyekeztem kordában tartani a lecsapni készülő érzelmi vihart. A tükörbe bámultam, tekintetem összeforrt tükörképemével.

Nem hagyhatom, hogy legyőzzenek. De talán már le is győztek.

Amikor végre sikerült lecsillapítani a bensőmben feltámadt vihart, visszamentem a szobába, és megpillantottam Toryt, amint a franciaablak előtt áll; az ablak tárva-nyitva, az élénk szél csak úgy csapkodta az ablaktáblákat. Az Aer-torony tetején magasodó turbina pedig olyan hangot adott ki, mintha az egész világ sírna.

Toryt félelmetes reggeli fények övezték, ám a szobában még sötétség honolt. Felkapcsoltam a villanyt, mire Tory hevesen pislogni kezdett, mintha valami vad látomásból rángattam volna ki.

A hajamra pillantott, mire elpirultam.

– Vissza fog nőni – csengett a hangja a szokásosnál erőtlenebbül.

Bólintottam, lerogytam az ágyra, és felhúztam a lábam egészen a mellkasomig. De a büszkeségem nem.

Csend telepedett ránk, Tory pedig ismét az alattunk elterülő campust fürkészte.

– Mihez kezdünk most? – bökte ki végül.

– Fogalmam sincs – feleltem, mert még sosem éreztem ennyire reménytelennek a helyzetemet. – Szinte mindenki azt akarja az akadémián, hogy húzzunk el innen. Talán így kellene tennünk.

Megtört szívvel mondtam ezt, mert az iskola mostanra már jobban otthonommá vált, mint bármi más korábban. Természetes volt, hiszen tündér vagyok. Testem minden porcikájában éreztem. De még soha senki nem éreztette velem ennyire, hogy nem lát szívesen.

Még a legutolsó nevelőapánk, Pete sem panaszkodott sokat ránk. Itt azonban számkivetettek vagyunk. Még akik elfogadnak – Geraldine és a követői –, azok sem minket fogadnak el, hanem a királyi hercegnőket látják bennünk. Mi pedig nem akarunk trónra lépni. Akkor mégis mi értelme itt maradni?

– Talán igazad van – sóhajtott fel Tory. Odajött hozzám, és mellém térdelt az ágyra. Az örökké a szemében lobogó tűz csupán takaréklángon égett. – De pénz nélkül megint az utcára kerülünk Chicagóban.

– Majd megoldjuk. Eddig is ment – jelentettem ki, holott tudtam, nem valami jó ötlet. A főbérlő mostanra már bizonyára visszavette a lakást, amit béreltünk, de még ha vissza is tudnánk könyörögni magunkat, miből fizetnénk a lakbért?

Pittyent egyet az Atlaszom, én pedig ösztönösen odanyúltam, és elolvastam a kijelzőn megjelent üzenetet:

Megemlítettek egy FaeBook-bejegyzésben, Darcy!

A fenébe!

Lényem egy része talán még több büntetést kívánt, mert azonnal rákattintottam az értesítésre.

Nem fogok elriadni. Ennél már úgysem lehet rosszabb.

Tory is a kijelzőre meredt, nekem pedig elszorult a torkom.

Seth Capella: Darcy Vega élete romba döntésének krónikája. Szívesen.

Reméljük, ma reggel már mindketten éppen buszjegyet foglalnak hazafelé. De ha mégis úgy döntenek, szívesen eltöltenének még néhány hetet a pokolban, akkor MEGTILTJUK, hogy bárki is segítsen Darcy haját visszanöveszteni. Ha valaki mégis segít neki, legyen az diák vagy oktató, célkeresztbe kerül a Vega ikrekkel egyetemben. Ha még nem jöttetek volna rá, érinthetetlenek vagyunk. Ne akarjatok az ellenségeink lenni.

#szoláriakirályai #tűnjetekelazakadémiáról #menjetekhazavegabalekok

Rettegve néztem a Kylie által rögzített felvételt, amin éppen Seth ölében ülök. Tory azonban megállította a videót, mielőtt láthattam volna, hogyan vágják le a hajam, és hogyan foszlik szerte az önbecsülésem.

Megfogta a kezem, mire szomorú mosolyt villantottam rá. Nagyot sóhajtott, aztán az ágyra dobta az eszközt, ami újra pittyent egyet.

– Mi az már megint? – dörmögtem. Ismét a kijelzőre pillantottam, de ezúttal nem engem gyalázó üzenet érkezett, hanem levél Nova igazgatónőtől.

Minden diák köteles megjelenni a reggel nyolc és kilenc között tartandó gyűlésre a Gömbben, amit a tegnap esti incidens fényében rendelek el. Aki nem jelenik meg, annak a házától százötven pontot vonunk le, és egy hétre eltiltjuk minden társasági összejöveteltől.

– Incidens? De hát meggyilkoltak valakit! – szisszentem fel, aztán Torynak is megmutattam az értesítést, mire összevonta a szemöldökét.

– Kit érdekelnek a pontok? Annyit vonnak le, amennyit csak akarnak – mondta Tory. – Én nem megyek sehova.

Egyetértően bólintottam; nem akartam, hogy közröhej tárgya legyek. Még nem álltam készen arra, hogy mások szeme elé kerüljek. Mondjuk, abban sem voltam biztos, készen állok-e rá valaha.

Kisvártatva zajongás verte fel a folyosó csendjét, ajtók csapódtak, nevetés harsant fel, diákok kiáltoztak egymásnak. Mintha mi sem történt volna tegnap este. A többségük bizonyára azt hiszi, már le is léptünk. És ha lett volna hová, alighanem így is tettünk volna.

A torony lassan elnémult, az utolsó hangos szavak is elhaltak a folyosókon.

A térdemet piszkáltam, fogalmam sem volt, mitévő legyek.

– Bárcsak lenne valamennyi pénzünk! Ha Darius nem semmisítette volna meg, akkor most lenne legalább némi költenivalónk a halandók világában.

– Kár, hogy nem tudunk varázsolni egy halomnyi… – sóhajtott fel Tory – …aranyat. Dariusnak egy egész szobányi van. És biztosan ott lesz a gyűlésen.

Eltátottam a számat, amikor leesett, mire gondol.

– Még ha sikerül is bejutni a szobájába, hogyan kerülünk vissza Chicagóba? Csillagpor segítségével jutottunk ide, abból pedig egy szemet sem láttam a campuson.

– Lefogadom, hogy Orion irodájában van belőle – csillant fel Tory szeme.

Végre remény gyúlt bennem is. Valami, amibe bele lehet kapaszkodni.

– Csak egy óránk van – tápászkodtam fel, és elindultam a szekrény felé, ahonnan kivettem a kék ZA felirattal ellátott fekete baseballsapkát, aztán a fejembe nyomtam, majd kérdőn Toryra pillantottam. – Te mész az aranyért, én a csillagporért. Találkozzunk a gyűlés vége előtt.

– Szóval akkor elmegyünk innen – suttogta Tory, amitől összerándult a gyomrom. De az örökösök úgysem állnak le. És kis híján a halálba küldték Toryt. Hogy maradhatnánk ezek után? Mi van, ha legközelebb sikerrel járnak?

– Igen, Tory – sóhajtottam fel nehéz szívvel. – Nem akaródzik, de van más választásunk?

Egy pillanatra úgy tűnt, mintha menten sírva fakadna, de aztán kihúzta magát, és elszántan indult az ajtó felé.

– Akkor rajta! És hagyjuk a búcsúzkodást.

Sofia, Diego és még Geraldine is eszembe jutott, és elszorult a torkom a gondolatra, hogy sosem látom többé őket. De Torynak igaza van. Le kell lépnünk, mielőtt véget ér a gyűlés. Aztán visszamegyünk Chicagóba, mintha mi sem történt volna.

Néztem, amint Darcy a Jupiter Csarnokba, Orion irodája felé indul. A fejébe nyomott fekete baseballsapkától – ami szégyenét volt hivatott rejteni – düh tolult fel bennem. Lehajtott fejjel, kissé görnyedten, ám határozottan lépdelt.

Bárcsak ne kellett volna szétválnunk! Mérhetetlen harag áradt szét bennem a gondolatra, hogy bármikor áldozatul eshet az iskola ragadozóinak. Tervünk azonban biztos alapokon nyugodott. Mindenki a gyűlésre megy, mert nem akarja, hogy pontot vonjanak le a házától. Bár azt reméltem, az Ignistől vagy ezret vonnak le távolmaradásom miatt, amitől Dariust megüti a guta.

Amint a felhős égboltra pillantottam, a távolban mennydörgés hallatszott. Inkább tűnt szürkületnek, mint kora délelőttnek, de én örültem a fény hiányának: legalább nehezebben vesznek észre bennünket messziről.

Darcy végre eltűnt, amitől nagy sóhaj szakadt fel belőlem: lelkileg felkészültem őrült tervünk ránk eső részére. Az Aer Háztól dél felé vettem az irányt, megkerültem a Tűzföldet; nem a járt ösvényeket választottam, ám arra ügyeltem, hogy Atlaszom segítségével navigáljak, nehogy eltévedjek. A sziklák mentén haladtam, ahonnan jól láttam a háborgó tengert. Nem mentem közel a peremhez, de az alattam elterülő mélység így is szédítő volt.

Igyekeztem elhessegetni magamtól a tegnap este felbukkanó emlékeit. Nagyon sok minden történt, idő sem volt feldolgozni, de végtelen rettegés töltött el, amint eszembe jutott, mit éreztem a medencében: meg fogok halni. A jeges víz érintése, a hevesen verő szívem… minden alkalommal, amikor behunytam a szemem, újra hatalmába kerített a tegnap este rémülete. Végül egy szemhunyásnyit sem aludtam. Nekidőltem a falnak, és néztem, ahogy Darcy pihen.

Az örökösök kezdettől fogva világossá tették, nincs itt semmi keresnivalónk. Nem volt túl okos tőlem, hogy ennek ellenére azt hittem, képesek leszünk ellenállni nekik. Vagy inkább naivság. Tegnap este pedig megaláztak, megszégyenítettek és legyőztek.

De nem törtek meg.

Annál keményebb fából faragtak bennünket.

Mi a születésünktől fogva a túlélésért küzdünk. Megmenekültünk a szüleinket meggyilkoló nimfák karmai közül, de a halandó családunkat elemésztő lángok sem fogtak rajtunk. Számtalan nevelőotthont megjártunk, ahol nem várt ránk más, mint bizonytalanság, szegénység és éhség. És mi mindig túléltük a viszontagságokat. Mert túlélésre születtünk. A tűz nem falt fel bennünket, hanem erősebbé tett: megacélozott, és képessé váltunk arra, hogy erőt merítsünk egymásból.

És ha a tűz nem tudott megölni, akkor a víz sem. De azért nem vagyok bolond. Ha itt maradunk, az örökösök mindig a nyakunkban lihegnek, mi pedig nem vagyunk erre felkészülve. Orion és Nova az örökségünkkel ejtett túszul bennünket, ám én nem olyan vagyok, aki megijed a puskapor szagától. A csillagok ugyan ide kalauzoltak bennünket, de már elég régóta tartom a kezemben a sorsom ahhoz, hogy tudjam, mikor kell ismét így cselekednem.

Pénzre van szükségünk, és csak egyetlen módja van, hogy megszerezzük.

Egy pillanatra belegondoltam, milyen őrült tervet eszeltem ki, de inkább a kalanddal járó izgalom, mintsem Darius esetleges dühe járt a fejemben, ha rajtakapna.

Amúgy sem tudna sok mindent tenni velem. Én pedig minél inkább munkának tekintettem ezt az egészet, annál nagyobb nyugalom töltött el. Éveken át ezt csináltam: betörésekkel kerestem a kenyerem. Nagyon szerettem a vele járó izgalmakat, most pedig éreztem, amint adrenalinlöketet kap a testem.

Megnéztem az Atlaszon, pontosan hol járok, a Tűz terület felé vettem az irányt. A kanyargó ösvényről aztán megpillantottam az Ignis Ház impozáns tömbjét; a vörös, sárga és narancs árnyalataiban pompázó üvegfalak a szürke égbolt felé törtek, olyan volt az egész, mint valami óriási láng. Afféle durva gyönyörűségnek tűnt, pont úgy, ahogyan a tündér népség.

Megint megdördült az ég, felpillantottam, szürke fellegek tornyosultak mindenütt. Még nem esett, de bármelyik pillanatban eleredhet.

Gyorsítottam a tempón. Mivel már láttam a célpontot, magával ragadott a munka heve. Egyre inkább önmagam voltam, hiszen olyan feladat előtt álltam, amiről tudtam, képes vagyok megtenni. Bár az elmúlt néhány hétben valami teljesen újba fogtam itt az akadémián, ez a valódi önmagam. És igazán remek tolvaj vagyok.

Felszegett állal álltam az Ignis Ház kapuja elé, és megidéztem a lángokat. A tenyeremben lánglabda keletkezett, amit a háromszög alakú szimbólum felé irányítottam, és kitárult a kapu. Igyekeztem nem tudomást venni arról, hogy megint túl sok energiát használtam fel. Nem uralom még kellően a tűzmágiát, de majd dolgozom ezen, ha kijutunk innen végre. Talán mi magunk is rájövünk, hogyan sajátítsuk el annyira, hogy hasznunkra váljon a halandók világában. Persze sosem leszünk annyira jártasak benne, mintha itt tanultuk volna, de bármelyik embert le tudjuk győzni vele. Az pedig bőven elegendő. Már magában a kényszerítés is nagy fegyvertény: Chicagóban az első dolgom lesz, hogy az alkalmazásával jó lakosztályt szerezzek valamelyik elit hotelben. Onnantól kezdve pedig miénk a világ.

A lépcsőn felloholva a közösségi helyiségben lyukadtam ki, amit nagy megkönnyebbülésemre üresen találtam. Persze elég egyértelmű volt a felhívás, mégsem lehettem biztos abban, hogy mindenki elmegy a gyűlésre. A pontszámlevonás szemlátomást kellő ösztönző erővel hat a diákokra, bár bizonyára tartottak az örökösök dühétől is.

Határozott léptekkel átvágtam a helyiségen, és előbb a saját szobám felé vettem az irányt. Gyorsan átöltöztem; tépett farmert és szürke pulcsit húztam, aztán copfba fontam a hajam.

A szekrény aljában egy nagy sporttáskát találtam, amin az akadémia logója állt. Ezt a testifejlesztés-órára kaptuk, ám eddig még nem került rá sor, és már nem is fog, ezért kiszórtam belőle a sportholmikat.

Aztán a fürdőszobába mentem, és magamhoz vettem néhány hajtűt. Persze nem érnek fel a Chicagóban hagyott álkulcsaimmal, de azért megteszik.

Vetettem még egy utolsó pillantást a szobámra, amitől röpke pillanatra valamiféle csalódottságot éreztem. Egy kis időre már afféle otthonként tekintettem rá. De rossz ötlet volt. Sosem töltöttünk el sehol annyi időt, hogy az otthonunknak nevezzük, és ezúttal is így lesz.

Viszlát, szobám! Jó volt, de ennyi elég volt.

Becsuktam az ajtót, és a legfelső emelet felé vettem az irányt.

Halkan haladtam előre a vastag szőnyegen, bár tudtam, semmi szükség rá, nincs itt senki. Ám az évek alatt rám rakódott tapasztalatot nem tudtam egykönnyen magam mögött hagyni. A saját módszerem szerint végzem el ezt a munkát.

Amikor Darius szobájához értem, a szívem vad kalapálásba kezdett. Amikor legutoljára jártam itt, nyíltan megfenyegetett, és tegnap este megmutatta, milyen könyörtelen tud lenni.

A kilincs után nyúltam, aztán nagyot sóhajtva próbáltam uralkodni remegő kezemen.

Nincs itt. Ha ezzel megvagyok, soha többé nem kell látnom se őt, se a többi seggfejet. Az övék lehet a trón, a miénk pedig a szabadság. És nagyon remélem, hogy a hatalom majd megkeseríti a sorsukat.

Nem túl meglepő módon az ajtó zárva volt. Darius nincs itt.

Elmosolyodtam, aztán letérdeltem az ajtó előtt, és hajtűvel kezelésbe vettem a zárat. Behunyt szemmel koncentráltam: a szűk nyílásba dugtam a hajtűt, és éreztem, amint ellenállásba ütközik a zárban. Alig harminc másodperc alatt azonban felülkerekedtem a problémán, és a megfelelő nyomás alkalmazása után…

A zár kinyílt.

A győzelmi tánc teljesen felesleges volt, ám jól megérdemelt. Önelégülten vigyorogva nyitottam ki az ajtót, aztán felálltam.

Feltárult előttem Darius szobája, én pedig haboztam a küszöbön. Végighordoztam a tekintetemet a pazar berendezésen és a gazdag aranyozáson.

Az a seggfej megpróbált betörni engem, de nem sikerült neki. Ha így lett volna, akkor elbujdokoltam volna a világ szeme elől, ám most itt állok a sárkány barlangjában, és elorzom tőle a kincseit.

Talán gyengébb a varázserőm, mint az övé, de bátorságban nem szenvedek hiányt.

Végre beléptem, és diadalittasan becsuktam magam mögött az ajtót.

Az éjjeliszekrény felé indultam, mire megcsapott Darius illata: füst, cédrus és nyers erő. Figyelmeztetésként szolgált, de elememben voltam, nem akartam üres kézzel távozni. Új életet kell kezdenünk, távol innen. És ő tartozik némi pénzzel nekünk.

Meleget éreztem; a kandallóra pillantottam, hátha ég benne a tűz. A takaró csak úgy rá volt dobva az ágyra, a fürdőszobában – melynek falait pára fedte – nedves törülköző lógott. Kétségtelenül kapkodott, hiszen a szoba többi részén tökéletes rend uralkodott. Vagy inkább pedáns.

Tekintetem az ágy mellett álló hosszú asztalon állapodott meg, és kíváncsian odamentem, mielőtt belegondolhattam volna, mit is teszek. Katonás rendben álltak rajta a papírok, és volt ott még kétkötegnyi boríték Darius Acrux égi örökösnek címezve.

Fogalmam sem volt, miért turkálok a dolgai között, de képtelen voltam megállni. Tudni akartam, mik a mozgatórugói, mert ha sikerül kiderítenem, talán jobban megértem, miért bánt el úgy velem. Vagy csak egy bosszúálló picsa vagyok. Mindenesetre nagyon furdalta az oldalamat, mit rejteget az asztalán.

Felvettem a közelebbi stósz tetején lapuló rózsaszín borítékot, és az asztalra borítottam a tartalmát.

Egy szép kézírással írt levél volt benne, ami rúzsos ajkak nyomát viselte. Felvont szemöldökkel olvastam a sorokat:

Kedves Darius!

Mostanában olvastam az Égi Időkben megjelent cikket, és egyszerűen lenyűgöz, milyen erős maradtál ezzel a tárgyalássorozattal a hátad mögött. Csak egy valódi vezető képes olyan tisztán látni a dolgokat, mint te. Árgus szemmel követem a trónig vezető utadat.

A fotók megerősítették a sejtésemet, milyen tiszta és hatalmas emberré válsz, és be kell vallanom, az egyiket, amelyiken
a pitballszerelésben szerepelsz, elraktam magamnak.

Sokszor azon kapom magam, hogy rád gondolok, testem sóvárog az érintésedért. Tudom, hogy kötelességed megőrizni a tiszta vérvonalat, de ha bármikor szükséged lenne rá, felajánlom,
hogy kiélvezd a testem.

Nagyon remélem, elfogadod az ajánlatomat, és alig várom, hogy találkozzunk.

Örökké a tiéd:

Cindy-Lou Galaxa

Eléggé meglepett a nyílt felajánlkozás, hirtelen úgy éreztem, bepiszkolódott a kezem. Egy csomó fotót is mellékelt a lány, amelyeken semmit sem bízott a fantáziára.

Pfuj!

A többi levél is ilyen volt, fiúktól és lányoktól vegyesen. Több mint felük fel sem volt bontva – nem tudtam, ez azt jelenti Darius számára, hogy nem érdekli, vagy későbbre tartogatja őket.

A másik stósz levél némileg érdekesebb volt: különböző ügyekben kértek közbenjárást tőle. Nem olvastam bele mindbe, de nem is kellett, mert úgyis itt hagyom Szoláriát, nem érdekelnek az itteni napi ügyek.

Hátat fordítottam az asztalnak, és a szekrény felé indultam. Majd halálra röhögöm magam akkor, ha végre költhetem a pénzét. Félelemmel vegyes izgatottság járt át. Ennél nagyobb ostobaságot még nem csináltam, mégis nagyon jólesett.

Darius kincse olyan csábító volt, mint valami sötét vágy, és némi elégtételt is nyújtott, hogy ellopom.

Letettem a sporttáskát, és kihúztam a nehéz fiókot. Aranyérmék, drágakövek és ékszerek tárultak fel előttem, mintha valami kalózkirály kincsesládájára bukkantam volna. Széles vigyorral túrtam bele, mely afféle bosszúként is szolgált, hogy ráleltem a rejtekhelyére.

– Johohó, meg egy üveg rum! – nevettem fel.

Gyorsan megtöltöttem a táskát, becipzároztam, aztán a fiókra pillantottam, ami szinte még mindig tele volt. Körbenéztem, hátha megpillantok valamit, amibe pakolni tudok, ám amikor megemeltem a táskát, rájöttem, ezzel is alig bírok.

Csalódott sóhajjal és remegő izmokkal indultam el, a táskát a vállamra vettem.

Ez dög nehéz.

Már alig vártam, hogy valódi amerikai dollárt kapjak értük. Zöldhasú papírbankókat, nem pedig nehéz drágaságokat. És hogy a seggükre verjek.

Még abban sem voltam biztos, vissza tudom-e cipelni a táskát Darcy szobájába, de azt tudtam, nem dobok ki semmit belőle. A táska a jövőnk záloga, minden egyes darabra szükségünk van.

Az ajtóhoz érve némileg csalódottan pillantottam vissza a szobára. Még abban sem voltam biztos, Dariusnak feltűnik-e, hogy megcsappant a kincse, de még ha igen, akkor sem tehet túl sok mindent ellene. Mindent el akartam venni tőle, de többet nem bírtam.

Talán ki tudnám szórni az ablakon, vagy megsemmisíteni valahogy…

Tekintetem a kandalló melletti széken állapodott meg, támláján melegítőalsóval, egészen közel a lángokhoz.

Veszélyesen közel…

Nem pont tűzveszélyesen közel, de akár még az is megtörténhetne.

Ledobtam a táskát, és a kandalló felé indultam. A szívem heves kalapálásba kezdett. Nem gondolhatom komolyan… nem tehetem meg… Egy kicsit közelebb toltam a széket a tűzhöz. A nadrág nagyon közel került a lángokhoz.

Erőm fellángolt bennem a tűz közelsége miatt, én pedig megbirizgáltam, de csak egy kicsit.

De ez a kicsi is soknak bizonyult: meglepetten hátrálni kezdtem, amint a lángnyelvek nyaldosni kezdték a ruhadarabot. Aztán jött a szék, majd a szőnyeg.

Hátrálni kezdtem, hirtelen nem tudtam, mitévő legyek.

A tűz perzselte a bőröm, de nem húzódtam el, mert úgy éreztem, feltölt, és leginkább fel szerettem volna oldódni pusztító erejében.

Hátrálás közben Darius hatalmas ágyába ütköztem, és megkapaszkodtam a színaranyból készült ágyoszlopban.

A bennem lobogó tűzmágiától azonban az arany megolvadt, és lefolyt a lábam mellé. Meglepetten meredtem a karomra, hiszen semmiféle fájdalmat nem éreztem. Forró bőröm megolvasztotta az aranyat, de varázserőm megvédett a sérülésektől.

Valósággal sokkolt a mellettem lévő aranytócsa, de aztán őrült nevetés szakadt fel a torkomból.

Az a seggfej megpróbált vízbe fojtani… miért is ne állhatnék bosszút rajta?

Megragadtam a másik ágyoszlopot is, aztán a harmadikat és a negyediket – mind úgy végezte, mint az első. Az ágykeret és a matrac a padlóra zuhant, hamar felemésztették a lángok.

Lassan megtelt füsttel a szoba, köhögésre ingerelt. Letérdeltem a kincsekkel teli szekrény elé, és belenyomtam mindkét kezem a fiókba, majd hagytam, hogy varázserőm átjárja mindkét karomat.

Az arany megolvadt, a drágakövek lemerültek benne, az ékszerek megsemmisültek, minden cseppfolyóssá vált. Úgy kavartam meg, mintha aranyleves lenne, nem pedig forró, olvadt fém; alig hittem a szememnek, mire vagyok képes. Nagyon jólesett a bosszú.

Amikor Darius minden kincse megolvadt, visszahúztam a kezem, de valami keménynek ütközött. Ösztönösen megragadtam, és meglepetten bámultam az ezüsttőrt. A markolatba fura szimbólumokat véstek, maga a fegyver pedig szokatlanul nehéz volt.

Egy pillanatra megdermedtem: a tőrt mintha nyers energia járta volna át, és amint találkozott az enyémmel, üdvözölték egymást.

Végighúztam hüvelykujjamat az éles pengén, aztán erős érzés kerített hatalmába, hogy nyomjam rá, ontsak egy kis vért.

Óvatosan rátettem hüvelykujjamat a pengére, aztán finoman fokoztam a nyomást.

Hangos reccsenés hallatszott, a fürdőszobaajtó zsanérjai engedtek a tűznek. Meglepetten néztem körbe – csupán azt a helyet nem emésztette fel a tűz, ahol én álltam.

A tűz nem közelített hozzám, mintha tudta volna, én idéztem meg, de azt nem tudtam, meddig tart mindez.

Az egész szoba a tűz martalékává vált, ideje lelépni.

Az ajtóhoz mentem, a vállamra vettem a kincsekkel tömött táskát, és egy utolsó pillantást vetettem a lángok emésztette szobára. Minden arany cseppfolyóssá vált. Aggodalom fogott el, hogy mit tettem, de már nem volt visszaút. És nem is csinálnám vissza, ha lehetne, hiszen megérdemli ez a szemétláda.

Kitártam az ajtót, kimentem rajta, aztán megálltam, hogy bezárjam magam mögött. Ehhez le kellett tenni a tőrt, és elővenni a hajtűt, de mindenképpen szükség volt rá, mert el akartam hitetni, véletlenül lobbantak fel a lángok. Nem mintha sokat számítana, mert azt reméltem, mi már jó messze leszünk, mire egyáltalán felfedezik a tüzet, de szakmai ártalomból mégis így tettem.

Mihelyt megvoltam vele, ismét kézbe vettem a tőrt. Volt valami fura benne, mintha beszélne hozzám. Mintha azt mondaná, az enyém. És miért is ne lehetne így? Darius sokkal többet vett el tőlem. A zsebembe csúsztattam a tőrt, aztán a táskával a vállamon gyors léptekkel elhagytam az Ignis Házat.

A füstszag elkísért, az égbolton villám cikázott.

Olyan gyors ütemben lépdeltem, ahogyan csak tudtam. Minél előbb el akartam hagyni a Tűz területet. Szerencsére senkivel sem találkoztam. Nagyon örültem, hogy a gyűlés ilyen sokáig tart.

Amint visszaértem a Levegő területre, visszanéztem a távoli Ignis Házra. A legfelső emelet, ahol Darius szobája volt, lángokban állt; bizonyára porig fog égni.

Néhány másodpercig gyönyörködtem a látványban, aztán feltámadt a szél, arcomon pedig vad mosoly táncolt.

Túl messzire ment a seggfej és a haverjai, legalább sikerült valamennyit törleszteni nekik. Elvégre mindannyian hisznek a sorsban és a végzetben, miért ne kínáljam hát meg őket velük?

Mindenki tudja, hogy a karma egy szemétláda. Ma pedig Tory Vegának hívják.

A Jupiter Csarnok felé rohantam, miközben hátulról fújt a szél, és valamiféle felvillanyozó energia járt át. Jó érzés volt valami hasznosat tenni, terv szerint cselekedni, még ha ez azt is jelentette, hogy feladjuk. A legrosszabb azonban a tudat volt, hogy nyertek az örökösök.

Amint lelécelünk innen, elérik a céljukat. Ez pedig végtelen undorral töltött el.

De nagyon erősek. Képesek megsemmisíteni bennünket anélkül, hogy bármi következménye lenne a dolognak. Ahogyan Astrummal is tették…

Sajnálattal vegyes bűntudat ébredt fel bennem. Ki tagadja, hogy ők álltak a halála mögött? Darius pont előtte tűnt el, a megperzselt test pedig árulkodó azzal kapcsolatban, hogy a tettes a tűz elem valamely birtoklója.

És mit is mondott Diego a sárkánytűzről?

Kavarogtak a gondolataim, igyekeztem kizárni őket, és a feladatra összpontosítani. El kell fogadnom, hogy nem lebben fel a fátyol a bennünket övező titkokról itt, Szoláriában. De inkább ez, mint hogy hullazsákban végezzük.

A campuson néma csend honolt, én pedig a Jajongó erdő szélén szaladtam, mert messze el akartam kerülni a Gömböt. A fák között megvillant a Jupiter Csarnok teteje, én pedig egyenesen arrafelé vettem az irányt.

Megigazítottam a sapkát – reméltem, némileg álcáz is, ha történetesen valaki kinézne az épületből. Beléptem az impozáns, oszlopokkal díszített előcsarnokba, és súlyos csend telepedett rám. Egy pillanatig kivártam, hogy megbizonyosodjak róla, egyedül vagyok.

Egy szívdobbanásnyi idő. Kettő.

Olyan halkan haladtam a lépcső felé, ahogyan csak tudtam Orion irodája felé tartva.

Amikor az ajtóhoz értem, lelassítottam lépteimet, hátha nem ment el a gyűlésre, és odabenn tartózkodik. Arra tettünk fel mindent, hogy az iroda üresen fogad. És arra, hogy meglelem a csillagport.

Néha lehet nekünk is szerencsénk.

El kellett volna olvasnom reggel a horoszkópomat.

Az ajtóra tapasztottam a fülemet, és hallgatózni kezdtem. Semmi neszezést nem hallottam, ezért lenyomtam a kilincset.

Zárva. Hát persze.

Én ugyan nem voltam olyan jó zártörő, mint a testvérem, de támadt egy ötletem.

Az ujjaim között kavargó szellőt a kulcslyuk felé irányítottam, és megpróbáltam vele valahogyan kinyitni a zárat.

Éreztem, ahogy ujjaimban mocorog az erő, egyre csak gyűlik. Egyszer csak hangos durranást hallottam, amitől összerezzentem. Álmélkodva vettem észre, a levegő ököl nagyságú lyukat ütött az ajtón. Az ajtókilincs hangos puffanással esett a padlóra az irodában, az ajtó pedig kinyílt.

Hevesen kalapáló szívvel körbepillantottam a folyosón.

Úgy néz ki, nincs itt senki.

Belopóztam, becsuktam magam mögött az ajtót, pedig nyilvánvalóan magán viselte a behatolás jeleit. Egy percet sem vesztegetve egyenesen az íróasztalhoz mentem. Megpróbáltam kihúzni a fiókokat, de mindegyik zárva volt. Vajon miért ilyen biztonságmániás ez a professzor?

Megfogtam a levélkést az asztalról, és bedugtam a fiókok közötti résbe. Minden erőmet megfeszítve próbáltam felfeszíteni a fiókot, de csak azt értem el, hogy meghajlott a penge. Felegyenesedtem, és csalódottan hátrálni kezdtem. Nem maradt más, mint hogy bevessem a varázserőmet.

– Bocs, professzor – dörmögtem, aztán jó adagnyi levegőt irányítottam a legfelső fiók felé. Szép lyuk keletkezett rajta, ám ezúttal az egész fiók hangos csattanással hullott a padlóra.

Hoppá!

Letérdeltem, és belefötörtem. Papírlapok, levelek, prospektusok. Mindent a hátam mögé dobáltam, kifejezetten azt a selyemtarsolyt kerestem, ami akkor volt nála, amikor eljött hozzánk.

Nem akarok visszamenni a halandók közé, de akkora seggfejek az örökösök, és már amúgy is félig leromboltam Orion irodáját.

Remegő kézzel folytattam a kutatást, de semmi hasznosat nem találtam.

Jött a következő fiók, ezúttal is mágiát vetettem be, ám véletlenül egy nagyobb lyukat ütöttem az íróasztal oldalába. Minden kiborult a földre, én pedig kétségbeesetten keresgéltem a tarsolyt.

Vajon hol lehet?

Hirtelen megdermedtem, amikor egy nagy boríték mögött selymet tapintottak ki ujjaim.

Megvan!

– Mindig elkések, ez már csak így van, Washer – ütötte meg a fülemet Orion hangja. – Tíz perc, és ott vagyok. Kell előtte még egy e-mailt küldenem a TNYI-nek… mert tegnap este jól rám szálltak.

A fenébe!

Ide-oda kapkodtam a tekintetem, de nem volt idő rendet rakni a szobában. És az ajtót amúgy is betörtem. Nem maradt más, mint némán várakozni.

De nálam van a csillagpor!

Talpra szökkentem, szívem a torkomban dobogott. Némi port öntöttem a tenyerembe, és a varázsszer rögtön működésbe lépett.

– Mi a fene folyik itt? – rontott be Orion, szeméből zavarodottság és düh sugárzott. Tekintetét ide-oda járatta a csillagpor és a kezem között, én pedig tudtam, fél másodpercem maradt cselekedni.

Feldobtam a levegőbe, mert fogalmam sem volt, hogyan kell használni, de mégis mi mást tehettem volna? Az Aer-toronyra gondoltam, minél előbb szerettem volna Toryval lenni, hogy aztán visszatérjünk Chicagóba.

Mintha sötét lepel hullott volna a szemem elé, az iroda körvonalai pedig kezdtek elhalványodni. Láttam, amint villámgyorsan mellettem terem, és két erős kéz kulcsolódik a csuklómra. Kétségbeesetten felkiáltottam, amint teljes súlyával nekem ütközött. Aztán lebegtem, forogtam a végtelen csillagok között, ahol nem volt más, csak én.

Valami fura érzés feküdte meg a gyomromat, aztán hirtelen visszanyertem a látásomat. Valami keménynek ütközött a hátam, majd egy nehéz test zuhant rám, és kiszorította a levegőt a tüdőmből.

Felnyögtem a fájdalomtól, gerincem hideg kőnek nyomódott, Orion pedig csak tetézte a dolgot.

A becsapódástól csillagokat láttam. Orion haja lobogott a szélben, szúrós tekintettel méregetett, de én nem féltem tőle. Csak nagyon-nagyon mérges voltam, mert cserben hagytam Toryt.

– Mi a fenét művelsz?! – kiáltott rám Orion, de nem válaszoltam, csak megpróbáltam lelökni magamról.

Orion felemelkedett, és ekkor megpillantottam, hová kerültünk. Az Aer-torony tetején álló turbinák magasodtak fölöttünk, és hevesen forogtak a vad szélben.

Orion megragadta a kezem, amiben még mindig szorosan tartottam a csillagport tartalmazó selyemzacskót.

– Nem! – kiáltottam fel, és másik kezemmel próbáltam megállítani, de hangom alig hallatszott az üvöltő szélben. Nagy szükségem van a csillagporra, anélkül meg vagyunk lőve.

Orion majdnem megszerezte tőlem, amitől pánikba estem, tudtam, hogy nem adhatom fel.

Egy sugárhajtómű ereje járt át, ami lerepítette rólam Oriont, és botladozni kezdett a párkány felé, aztán át is esett rajta. Felsikoltottam, és azonnal odarohantam.

Megöltem Orion professzort!

Mielőtt azonban a párkányhoz értem volna, Orion saját varázserejét használva fellökte magát, én pedig átkoztam magam, hogy egy másodpercig is aggódtam érte.

A lépcsőház felé futottam, amilyen gyorsan csak tudtam. Nekiütköztem az ajtónak, amitől kivágódott, én pedig valósággal siklottam lefelé a lépcsőn.

El kell jutnom Toryhoz, aztán a csillagporral lelécelünk innen. Mindenhol jó, de legjobb otthon… Bárcsak lenne olyan hely, amit annak hívhatok!

Orion levegőlöketet irányzott felém, amitől megperdültem, és a falnak csapódtam. Küzdöttem ellene, de képtelen voltam felemelni a karomat, mintha a csípőmhöz szegezték volna.

Orion berúgta maga mögött az ajtót, és megkönnyebbült sóhaj szakadt fel belőle. Már nem hallatszott a turbinák zúgása, én pedig megpróbáltam lenyelni a torkomban formálódó gombócot.

– Na, így is fel lehet kelteni valaki érdeklődését – szólalt meg Orion, én pedig egy percig azt hittem, melegséget érzek a hangjában, de aztán biztos voltam benne, csak képzelődöm.

Orion démoni arckifejezéssel közeledett felém, én pedig megpróbáltam küzdeni ellene, de hiába, mozgásképtelenné tett.

– Engedjen el!

Orion lelassított előttem, és leverte a fejemről a sapkát, ami a földre hullott. Elszorult a torkom, amint szemügyre vette a frizurámat: alaposan megnézte, de nem lekicsinylően, mint a többiek. Tegnap este is látta, de most másként éreztem magamon a tekintetét. A gyengeség jelének. És Orion ezt egyetlen pillantással felmérte.

Sokkal rosszabb volt, hogy egy szót sem szólt, mintha lehordott volna.

– Hadd menjek! – kértem megint, és szorosabban markoltam a selyemzacskót.

Zsebre kellett volna vágnom.

– Hová? – kérdezte összeszűkült szemmel.

Olyan közel volt, hogy csak arra tudtam gondolni, meg akar félemlíteni. Ami nem sikerül neki. Mert mégis mi vesztenivalóm van? A tápláléklánc legalján vagyok, megenni sem érdemes engem.

– Nem félek semmilyen büntetéstől – mondtam meglepően higgadtan. – Fogda? Nem érdekel. Mert már nem leszek itt. Elmegyünk innen.

Orion közelebb jött, én pedig csak álltam ott, alig néhány centire voltunk egymástól.

– Szóval erre készül, Miss Vega. Mert nekem úgy tűnik, hogy betörte az ajtómat, tönkretett egy egyedileg gyártott asztalt, aztán felvitt az Aer-torony tetejére, majd lehajított onnan.

Egy pillanatig azt hittem, elneveti magát. De ezúttal nem volt vicces kedvében.

– Kérem a csillagport – nyújtotta ki a kezét Orion, de én makacsul ellenálltam. – Tudja, Miss Vega, hogy ez mekkora értéket képvisel? Sárkánytűz kell az előállításához. Meteorokat kell megolvasztani, és ha nem áll szándékában felkeresni Darius Acruxot, akkor sehol sem lelhet csillagporra – mondta, én pedig a számat összeszorítva hallgattam. – A torony tetejére tett kiruccanása szép summába kerül az akadémiának. Most büszke magára, Miss Vega?

– Természetesen nem – hebegtem, aztán elfordítottam a tekintetem. Könny marta a szemem, de nem pislogtam. A falat bámultam Orion mögött, és az kívántam, bárcsak elmenne innen! Mert tudtam, nemsokára összeomlok, és nem akartam, hogy bárki is a közelemben legyen, amikor bekövetkezik.

Orion megragadta a kezem, amiben a csillagport tartottam. Keze melegséget árasztott, én pedig hirtelen nem tudtam, mitévő legyek. El akarja venni a csillagport, de még nem tette meg. Még közelebb jött, testem pedig reagált: összerándultak az izmaim, és a szívem heves dobogásba kezdett.

Végre ránéztem Orionra, mire szemöldököm kérdőn felszaladt.

Mi a francot művelsz? És miért nem löklek el magamtól?

Orion az arcomat fürkészte, aztán a nyakamat, én pedig mély lélegzetet vettem.

Ezek után tényleg megharap? Az utolsó vacsora?

– Azt hittem, keményebb fából faragták, Miss Vega – ragadta meg a tarsolyt, amiben a csillagpor volt. – Hazamehet, de nem csillagporral. Találjon rá más módot.

Végre elengedett, és zsebre vágta a tarsolyt, amitől szertefoszlottak az álmaim. Megint hozzám ért, ujjbeggyel végigsimított a karomon, fel, egészen a nyakamig.

– Mondja ki! – szólított fel, én pedig megint felvontam a szemöldököm, de közben érzékeltem, szinte lángol a bőröm az érintése nyomán.

Továbbra is képtelen voltam megmozdulni. Fogalmam sem volt, ő igézett meg, vagy csak nem akaródzik megmozdulni.

– Mit?

– Hogy feladja. Hogy nem elég erős. Hogy nem tündér.

– De az vagyok… – kezdtem bele, de a tekintetétől elnémultam. Nagyon közel volt, majdnem összeért az orrunk. Éreztem az illatát, szinte megdermedtem közelségétől.

– A tündérek kiállnak saját magukért, Kék. Sosem térnek ki a küzdelem elől. Ha legyőznek az örökösök, akkor nem vagy közülünk való. És sosem voltál.

Orion hátrált egy lépést, a testéből sugárzó hőség helyébe hideg fuvallat lépett, ami hirdette a közeledő vihart.

Egy hosszú másodpercig meredtem rá, mert szavai az elevenembe hatoltak.

Ha elmegyek, nem vagyok tündér.

Gyenge vagyok. Sosem tartoztam ide.

Felszegtem az állam, közben pedig éreztem, hogy testem megtelik nyers erővel. Ott volt minden egyes sejtemben, ciklonként áramlott bennem.

– Tündér vagyok! – vakkantottam, és most Orionon volt a sor, hogy felvonja a szemöldökét, amitől még dühösebb lettem.

Mosoly ült ki az arcára, karját keresztbe fonta.

– Valóban? Akkor nem ártana bebizonyítani.

Szó nélkül hátat fordítottam, és lerohantam a lépcsőn. Kettesével vettem a fokokat, egyre gyorsabban száguldottam, majd a szobám felé vettem az irányt.

Engem nem győznek le.

Nem fogok meghátrálni.

Nem tehetem. Ellentmond a természetemnek.

Amikor a szobámhoz értem, kinyitottam az ajtót, és beléptem, odabenn pedig Toryt találtam, egy nagy halom arany társaságában.

– Megcsináltad – sóhajtottam fel, mire ő bólintott, és engem fürkészett, vajon nálam van-e a csillagpor.

Válaszul megráztam a fejem, és becsuktam az ajtót.

– Tory… – kezdtem bele. De hogy tudom elmondani neki, hogy Orion révén már tisztábban látok? Hogy itt hagyni mindent nemcsak a vereség beismerése, hanem teljesen ellentmond a lényemnek. És bizonyára az övének is. Hiszen egy vérből valók vagyunk. – Azt hiszem, mégis maradnunk kéne – nyögtem ki végül, mire ő elkerekedett szemmel pattant fel az ágyról.

– Micsoda?!

– Tündérek vagyunk, Tory. Kit érdekelnek az örökösök?

Elmosolyodott, de továbbra is fürkésző pillantásokat lövellt felém.

– Mi ütött beléd?

Melegség futott végig a gerincemen, majdnem azt mondtam, hogy Orion valósággal megbabonázott, és tudja, hová nyúljon, amivel őrült reakciókat válthat ki belőlem, de végül nem tettem.

– Orion elkapott, és elvette a csillagport. Aztán ráébresztett, hogy ezzel csak elmenekülünk, mi pedig nem menekülünk el sehonnan. Sosem tettük. Bármit is tettek az örökösök, nem győzhetnek le. Legalábbis nem így. Harc nélkül.

Tory az alsó ajkába harapott, aztán a csillogó aranyra pillantott.

– Igazad van, Darcy. Olyan jólesett visszavágni Dariusnak, de…

– De mi? – kérdeztem, mert éreztem, valami nincs rendjén.

– Hát… végül is felgyújtottam a szobáját – nevette el magát, mire én is így tettem. Olyan önfeledten nevettünk, mint a gyerekek. És nem akartuk abbahagyni.

– Kérlek, mondd, hogy eltüntetted a nyomaidat – nyögtem ki végül a könnyeimet törölgetve.

Tory gonosz mosollyal bólintott.

– De azért elloptam ezt itt – mutatott az ágyra. – Biztos azt hiszi majd, minden kincse megolvadt a tűzben.

Aztán felmutatott egy ezüsttőrt, én pedig kérdőn meredtem rá. Nagyon szép fegyver volt, kecsesen ívelt, úgy ragyogott, mint a hold.

– Azta! – nyúltam a tőr felé, amitől a varázserőm átjárta minden porcikámat, és ellenállhatatlanul vonzódni kezdtem a fegyver felé, mintha mindenáron egyesülni akartam volna vele.

Tory erre a táskájába süllyesztette, ahol hangosan az ott lapuló érmékhez koccant.

– Nagyon különös ez a tőr – mondta, mert alig tudta kihúzni a kezét a táskából.

Elmúlt a furcsa érzés, és felvontam a szemöldököm.

– Szerinted a tanárok tudják, hogy a diákok fegyvert tartanak?

– Az örökösök két hét fogdát kaptak, mert majdnem megöltek – vont vállat Tory. – Szerintem igen, de nem érdekli őket.

Elnehezedett a szívem, amikor az örökösökre gondoltam.

– Mit csináljunk velük? A hátam közepére sem kívánom Sethet – túrtam a hajamba. Jó pár hónap, mire megnő annyira, hogy eltakarja a kopasz foltot. És néhány év, mire megnő ugyanolyan hosszúra. ’Nyádat!

Tory észrevette a mozdulatot, és elkomorodott.

– Visszafizetjük nekik, ami jár. – Hangja erőteljesen csengett, amitől önkéntelenül elmosolyodtam. – De még nem vagyunk elég erősek, szóval okosan kell eljárnunk.

– Jól hangzik – mondtam, miközben izgatottság szikrája gyúlt bennem, némi félelemmel vegyítve. – Hogyan kapjuk el őket?

– Meg kell találnunk a gyenge pontjukat – vetett rám cinkos pillantást Tory. – Aztán minden helyzetet kihasználunk.

– Ahogyan Darius aranyát is megszereztük – vigyorodtam el, mire ő helyeslően bólintott. – Akkor és úgy csapunk le rájuk, amikor és ahogy nem számítanak rá.

– De sosem kaphatnak el minket – tette hozzá Tory komolyan.

– Sosem. – A szívem összeszorult még a puszta gondolatra is. Ők négyen a legdurvábbak az egész akadémián, nem akartam belegondolni, mi történne, ha rájönnének, szövetkezünk ellenük.

Tory felállt, és nagyot ásított.

– Most megyek a szobámba. Zuhany… aztán felöltözöm. Remélem, Nova nem von le pontokat tőlünk a tegnap este fényében, de azért nem vagyok ebben biztos.

– Úgysem tehetünk ellene semmit. Ezzel meg mit csináljunk? – mutattam az aranyra.

Tory egy pillanatig az ágyra meredt, aztán felcsillant a szeme.

– Megtartjuk. Jól jön majd, ha mégis vissza kell mennünk Chicagóba. És nagyon tetszik a gondolat, hogy jó sok kincset elloptunk Dariustól.

– Jó terv, de hová dugjuk? – Körbenéztem a szobában, mert fogalmam sem volt, hová rejthetnénk el. Ha valaha kiderül, hogy mi loptuk el, akkor nekünk végünk.

Hangok hallatszottak a folyosóról. Bizonyára vége a gyűlésnek. Alig maradt időnk.

– Itt maradhat egy darabig – szólaltam meg végül, és letérdeltem, hogy az ágy alá rejtsem a kincset.

Tory a segítségemre sietett, az összes kincset berámoltuk a táskába, amit aztán betuszkoltunk az ágy alá. Amikor megvoltunk, Tory felállt, és némileg aggodalmas pillantást vetett rám.

– Remélem, előbb visszaérek az Ignis Házba, mint Darius, mert szeretném látni az arcát, amikor megtudja, a szobája lángok martaléka lett.

Felnevettem, Tory pedig kinyitotta az ajtót, és búcsút intett. Előbb körbenézett, aztán lépett csak ki a folyosóra. Tisztában voltam vele, eltart egy darabig, mire megint biztonságban érezzük magunkat itt. Talán el sem jön az az idő. Addig biztosan nem, míg képesek nem leszünk uralni az erőnket. Eljutottunk a pokol tornácára, onnan küzdöttük magunkat vissza, de az örökösök bármikor eljátszhatják ezt velünk megint. De arra már mi is felkészülünk.

Bezártam az ajtót, lerogytam az ágyra, és amint megnyugodtam, halk sóhajt eresztettem meg. Pittyent egyet az Atlaszom, odanyúltam, és azon tűnődtem, vajon ki lehet-e kapcsolni az értesítéseket.

E-mailed jött, Darcy!

Homlokráncolva kattintottam, erre olyan postafiókba irányított át, amit nem ismertem fel.

Lance:

Helyszín: Vénusz Könyvtár

Sor: Ipszilon

Szöveg: Föld – A növekedés hatalma

Elolvastam a fura üzenetet, de nem voltam biztos benne, vajon nekem szánták-e. Nem ismertem Lance nevű illetőt. De legalább nem gyalázkodó levelet küldött. Ezt akár győzelemnek is felfoghatom.

Darcy:

Kihez van szerencsém? Szerintem elgépelted, kinek akartad küldeni az üzenetet.

Reméltem, hogy nem ugyanaz a helyzet, mint Hullócsillaggal. Ha Astrum hamarabb előállt volna… Itt leállítottam magam, mert görcsbe rándult a gyomrom a gondolatra, hogy megakadályozhattuk volna a halálát, ha másképpen cselekszünk. Mivel úgy határoztunk, hogy itt maradunk, világossá kell tennünk, gyilkos jár köztünk.

Nem tudtam, válaszol-e a rejtélyes figura. Elvégre könnyen lehet, elvétette a címzést. De hamarosan megjött a válasz, amitől összeszorult a szívem.

Lance:

Azt hiszem, úgy ismersz inkább, mint a mindig morózus, whiskyt vedelő professzor.

Olvasd el a könyvet, Kék. Sokat tanulhatsz belőle.

U.i.:

Azonnal töröld az üzeneteket!

Lerohantam az Aer Ház spirál alakú lépcsőjén, a szívem hevesen vert a kimerültségtől. Nem megyünk sehová. Egy darabig úgy tűnt, nincs más lehetőségünk, de amikor Darcy kimondta, hogy maradjunk, nagy kő esett le a szívemről.

Még sosem futamodtam meg, és tudtam, sosem bocsátanám meg magamnak, ha most mégis így tettem volna.

Ugyan semmi kedvem trónra lépni és uralkodni a többi tündér felett, de nem hódolok be néhány szadista seggfejnek.

Néhány szembejövő diák megjegyzést tett a tegnap estével kapcsolatban, de én felszegett állal haladtam tovább, és nem reagáltam a csipkelődésre. Nem érdekelt különösebben.

Pont akkor értem ki a házból, amikor villám cikázott az égbolton, melyet mennydörgés követett. Felpillantottam a viharfelhőkre. Bármikor eleredhet az eső.

Elindultam a Gömb felé, copfom csak úgy táncolt a levegőben. Felélénkült a szél, füstszag csapta meg az orromat. Összeszorítottam a fogam, és reménykedtem, hogy semelyik szembejövő nem érzi meg rajtam.

Amikor a Gömbhöz értem, egy cseppet sem lassítva tovább folytattam az utam az Ignis Ház felé a többi tűzelem-diákkal, akik a gyűlésről tartottak hazafelé. Megelőztem őket, mert minél előbb a szobámba akartam érni, és egyébként is megpillantottam Sofiát.

– Szia! – köszöntöttem, amikor mellé értem.

– Tory! – ölelt át. – Annyira aggódtam miattad. Láttam a videót, amin az örökösök…

– Semmi bajom – vágtam rá, aztán kibújtam a szorításából, mert megpillantottam Dariust, amint felénk tart. Nem akartam, hogy azt higgye, még nem tértem magamhoz a tegnap esti megaláztatásból. Harsányan nevetett a társaival, Milton Hubert pedig szolgai módon széles mosolyt villantott rá.

Sofia követte a tekintetemet, de én megböktem, hogy induljunk a házunk felé. Hátat fordítottam Dariusnak, előbb akartam az épületbe érni, mint ő.

Némaságba burkolózva tettük meg az utat, miközben egyre gyorsabb tempót diktáltam.

A füstszag szállt a széllel, aztán egy nagy dörgés után eleredt az eső.

Több diák hangos kiáltást hallatott, amint szakadni kezdett nyakukba az égi áldás, mi pedig futásnak eredtünk. Az idősebb hallgatók forró levegőből pajzsot varázsoltak a fejük fölé, ami elpárologtatta az esőt, de én meg sem próbálkoztam vele. Hagytam, hogy áztasson az eső, és elnevettem magam a szerencsémen, mert így megszabadulok a füstszagtól.

Sofia úgy vizslatott, mintha megőrültem volna, mire elvigyorodtam.

– Szeretem az esőt – közöltem vele afféle magyarázatként, ő pedig megcsóválta a fejét.

Amikor az Ignis Ház kapujához értünk, segítségkérő diákokba botlottunk, nekem pedig heves dobogásba kezdett a szívem.

Odabent kettesével szedtem a lépcsőfokokat, mert látni akartam Darius arcát, amikor szembesül azzal, mi történt a szobájával. Sofia alig tudott lépést tartani velem, kis híján lemaradt mögöttem.

– Valaki szóljon Dariusnak! – kiáltotta Marguerite. – Vízmágiára van szükség!

Belibbentem a közösségi helyiségbe, hátamat a falnak vetettem, ahonnan jó kilátás nyílt. Átható füstszag terjengett, több diák is köhögőrohamot kapott.

– Mi a fene folyik itt? – csattant fel Darius ellentmondást nem tűrő hangja, mire sokan elhallgattak.

– A legfelső szinten – szólalt meg kétségbeesetten Marguerite, és odarohant hozzá. – Tűz van a szobádban.

– Micsoda?! – Darius kiszabadította magát Marguerite szorításából, és a szobája felé indult.

Megragadtam Sofia könyökét, és elindultunk felfelé a többiekkel együtt. Kérdő pillantást vetett rám, mire vállat vontam, jelezve, hogy engem is a kíváncsiság hajt. Kicsit rosszul éreztem magam, hogy nem mondom el neki az igazságot, de azzal csak veszélybe sodornám. Jobb, ha kimarad ebből.

Amikor felértünk a legfelső szintre, Milton Hubert utat tört magának mellettünk, én pedig a fal mellé állva szemléltem az előttem kibontakozó látványt.

Darius ajtajának tetejét lángnyelvek mardosták, a folyosót sűrű füst ülte meg. De úgy tűnt, a tűz nem terjedt tovább a szobájából. Fogalmam sem volt, hogy ez a mágiámnak vagy a vakszerencsének köszönhető.

Darius dühödten rúgta be a szobája ajtaját.

A tűz felé akart volna terjedni, ám ő feltartott kézzel az uralma alá vonta a lángokat, amik vissza is húzódtak.

A diákok kiabáltak, és hagyták, hogy Darius megbirkózzon a helyzettel. A nyakamat nyújtogatva láttam, hogy rengeteg vizet idéz meg, aztán lép be a pokol kapuján.

– Kinek víz még az eleme? – visította Marguerite, amikor Darius eltűnt. – Segítségre van szüksége!

Mindenki körbenézett, de senkinek nem ez volt az eleme, aztán észrevettek engem.

– Segíts neki! – kiáltotta Marguerite, azzal megragadta a karom, és előrehúzott.

Amikor a többiek is felismertek, arra ösztökéltek, hogy azonnal siessek a ház kapitányának segítségére. Átvágtunk a tömegen, szemtől szembe kerültem Marguerite-tel, vörös haja kócos, sminkje pedig a könnyeivel folyik le az arcán.

– Mégis mire vársz? – rivallt rám, és a csuklóm felé nyúlt. – Segíts neki!

Kiszabadítottam karomat a szorításából.

– Nem! – közöltem ellentmondást nem tűrően.

– Micsoda? Segítened kell!

– Nem kell – válaszoltam. – Tegnap este annyi vizet kaptam, hogy egy életre elég volt. Nem kívánok egy cseppet sem megidézni.

Valami nehéz dolog tört össze odabenn a szobában, és felhangzott Darius kiáltása, amitől minden diák felsikoltott félelmében.

– Segíts neki, te ribanc! – ripakodott rám Marguerite, majd megpróbált kényszeríteni, de én egy jéghideg vízsugárral nekinyomtam a szemközti falnak.

– Úgy néz ki, mégis képes vagyok uralni a vizet. De ennyi most elég. Nincs kedvem többet megidézni – vigyorogtam Marguerite-re, néhányan pedig meglepetten felsóhajtottak a tömegből.

Marguerite dühösen feltartotta a kezét, mintha jó ötlet lenne védekezés gyanánt még több tüzet generálni.

– A ház kapitányának szüksége van a segítségedre! – reccsent rám.

– Amikor nekem lett volna szükségem az ő segítségére, azt mondta, ki kell kényszerítenem. Nekem is ugyanez a válaszom.

Azt hittem, Marguerite puszta kézzel esik nekem. Levegőmágia tolult fel a tenyeremben, ám mielőtt alkalmazhattam volna, parancsoló hang csendült fel a folyosón:

– Mindenki félre! – utasított Pyro professzor, aztán Nova igazgatóval az oldalán átvágott a tömegen.

Egyenesen a folyosó végéhez tartottak, ahol Darius még dacolt a tűzzel, én pedig értetlen vállvonogatás közepette csatlakoztam hozzájuk. A két professzor bement a szobába, én a falnak támaszkodva szemléltem a jelenetet.

Darius a helyiség közepén állt, és hevesen zihálva szemlélte romba dőlt lakosztályát. Sikerült eloltania a tüzet, de most minden csuromvíz volt. Farmerja elszakadt, felsője majdnem teljesen elégett a tűzben, tetoválásai kivillantak. Alkarján észrevettem sötétvörös, a Mérleg csillagjegyet ábrázoló tetoválását, és egy pillanatra elcsodálkoztam, vajon miért varratott másik szimbólumot magára.

Nagyon dühösnek nézett ki, aminek láttán nem tudtam megálljt parancsolni a kárörömömnek.

– Mi történt itt, Mr. Acrux? – vonta kérdőre Nova csípőre tett kézzel.

– Fogalmam sincs – sziszegte válasz gyanánt.

– Előbb az Astrum professzorral megesett incidens, aztán ez itt. Mi az esélye annak, hogy véletlen legyen mindkét eset, amit egyébként is tűzmágia köt össze? – csatlakozott a beszélgetésbe Pyro professzor. – Talán ezt második támadási kísérletnek kellene felfognunk?

– Ki támadna meg tűzzel egy sárkány alakváltót? – intette le Nova. – Sokkal inkább azt gondolom, itt nyomokat tüntettek el…

– Remélem, senki sem gyanúsít engem semmivel – morogta Darius fenyegetően mély hangon.

Néma csend borult ránk. Tapintható volt a feszültség Darius és Nova között.

– Biztos vagyok benne, hogy a TNYI majd a dolgok mélyére néz – jelentette ki végül Nova. – Bármi is történt itt.

Darius szemlátomást sértésnek vette, szeme sárkányszerűen villant, egyre csak düh tolult fel benne.

– Kap egy másik szobát, Mr. Acrux, amíg rendbe hozzák ezt itt – próbálta csitítani a kedélyeket Pyro professzor.