Michala Ries

24 NAP KARÁCSONYIG

Fordította: Barics Veronika

A mű eredeti címe: 24 dní do Vianoc

Copyright © Michala Ries 2022

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2023

Magyar fordítás © Barics Veronika, 2023

A jogtulajdonos engedélye nélkül

a műből részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-614-328-2 (papír)

ISBN 978-963-614-329-9 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport

gondozásában, 2023-ban

Felelős kiadó: Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Kal Pintér Mihály

Felelős szerkesztő: Peiker Éva

Korrektor: Bíró Huszár Ágnes

Borítóterv: Tabák Miklós

E-book: Scriptor Kft.

Az én telem fehér.

A kószáló szelek

alig vakkantanak a kapualjból.

Az én telem jó.

Dobjuk el

a melankólia nyűtt kalapját,

s fussunk hajadonfőtt a meredek dombra.

Az én telem gyöngédség,

csillagok szikrázása

s a hó tiszta villogása.

MIROSLAV VÁLEK: Tél

(Cselényi László fordítása)

NOVEMBER 30.

„A fehér tél szánján repül velünk,

de mi a sebes vágtától nem félünk.”

MICHAL DOČOLOMANSKÝ

és a Napocska énekkar: Tél a szánkón

– Még egyszer gratulálok! Tökéletes vagy erre az állásra.

Bólintok, és igyekszem a területi vezetőnk előtt lelkes arcot mutatni. Igyekszem ehhez mérten érezni magam.

Az új évtől gyógyszerész Ninából felelős gyógyszerész, gyógyszertárvezető Nina lesz. Viki, a jelenlegi vezetőnk pár hét múlva betegszabadságra megy, utána pedig hamarosan szülésire. Én vagyok a kiválasztott, aki átveszi a helyét.

Főnök leszek, felelős három kolléganőért és a takarítónőért. Vagyis azt a harmadik kolléganőt majd még meg kell találnunk az új évben. Ami pedig a munkaköri feladataimat illeti, már eddig is ezt csináltam, csak ezután hivatalos keretek között teszem. És a bónusz: magasabb fizetés!

Kolléganőim gratulálnak, de én nem tudok mit kezdeni azzal, hogy az ő örömük nagyobb, mint az enyém.

Megkönnyebülten sóhajtok, amikor mindenki visszatér a munkájához.

Egy órával a munkaidő vége előtt Mariah Carey megtáncoltatja a telefonomat az asztalon. Befejezem a krémkeverést, végighallgatom a refrént, és csak azután veszem fel.

– Halló!

– Nina kisasszony, itt Mária Mondoková Az ön ingatlanirodájából! Nagyszerű híreim vannak! Az a lakás, amit három héttel ezelőtt néztünk meg a Trenčianska utcában, az öné! A tulajdonosnőnek ön tetszett a legjobban az érdeklődők közül.

Ah. Pedig azt gondoltam, hogy semmi sem lesz belőle, ha már ilyen régen nem jelentkezett.

– Hát ez… szuper? – válaszolok kérdéssel.

– Naná, hogy az. Mikor tudna bejönni, hogy aláírjuk a szerződést?

– Megbeszélem a barátommal, és visszajelzek, jó?

Néhány lelkes mondat után leteszi.

Felfújom az arcom, majd hangosan kiengedem a levegőt.

– Rossz hír? – fordul felém Jelka, a kolléganőm.

Lassan ingatom a fejem.

– Fantasztikus.

– Akkor miért vágsz ilyen arcot?

Egy pillanatig csak szótlanul bámulom, amíg megtalálom a megfelelő választ.

– Premenstruációs szindróma.

Megértően bólint, kihúzza a fiókot, és hozzám vág egy csokit.

Nehéz lehet a férfiaknak úgy végigevickélni az életükön, hogy kifogásként nem használhatják a menstruációt… tulajdonképpen bármire. Ha létezne egy szótár a varázslatos szavaknak, a menstruáció minden változata előkelő helyet kapna benne.

Amikor fél ötkor végre bezárunk, kivonszolom az elektromos kerékpáromat. Megigazgatom rajta az arany szegélyű vörös masnit, amit ma reggel kötöttem rá. Ez az utolsó novemberi nap, legfőbb ideje a karácsonyi díszítésnek!

Felpillantok a sötétedő, bár tiszta égre. Ma talán fagyni fog.

Az utolsó két évben szinte egyáltalán nem havazott, és bár még december sincs, napközben is fagypont alatt van a hőmérséklet. Ez némi reményt csepegtet a szívembe.

Nagyjából félúton vagyok, amikor meglátom a járdán Violát, a húgomat. Teszek egy kísérletet arra, hogy észrevétlenül elsurranjak mellette.

– Hahó! Nina! Állj meg! Nina!

A küldetés kudarcot vallott. Megállok, és várom, amíg utolér.

Arca kipirosodott, széles mosoly terül szét rajta.

– Várni akartam a szülinapodig, de ez a sors, hogy megláttalak.

Három nap múlva lesz a születésnapom.

– Nem értem, miről beszélsz.

– A szilvesztert Párizsban töltjük. Te, én, az Eiffel-torony és a mesterien csókoló férfiak tömkelege!

– Miből gondolod, hogy a franciák mesterien csókolnak? – kapaszkodom bele ebbe a gondolatba, mert a többi információt még fel kell dolgoznom. – Sosem csókoltál egyet sem.

– Hát, a francia csók…

– És ki tanította meg rá őket? Ez egy készség, amit az apák továbbadnak a fiaiknak? Gondolod, hogy együtt gyakorolják?

– Gusztustalan vagy.

– Nem tudom, hogyan is sajátíthatná el ezt a fortélyt minden egyes francia pasi, ha nem az apák tartanának bemutatót, az apáknak pedig az ő apjuk, és így tovább. Szájról szájra, érted? Azt hiszem, ez maga a szájhagyomány.

Elvigyorodom, ahogy látom magam előtt, Viola pedig borzongva megrázkódik.

– Hagyjuk ezt egyelőre! Mondd, mennyire örülsz az ajándékomnak?

Elillan a vidámságom. Hogy mennyire?

– Tudod, hogy nem szeretek repülni.

Csak egyszer szálltam repülőre, amikor Törökországban nyaraltunk. Egész idő alatt azon aggodalmaskodtam, hogy berepül a motorba egy csapat lúd, és mind meghalunk.

– Rövid az út Párizsig, éppen azért választottam Franciaországot, hogy végig tudd csinálni. És ott leszek veled.

Elővarázsolok egy erőltetett mosolyt. Ma valahogy sok van belőle.

– Hány napról van szó? Úgy volt, hogy a szilvesztert Radkóval töltöm.

– Négy nap. Már megvettem a jegyet a nevedre, nem lehet lemondani. Majd én elmagyarázom neki. Szuper lesz, meglátod.

– Beszéljük meg később, jó? Mennem kell.

– Rendben van, vigyázz magadra! Au revoir!

Mire a térre érek, besötétedik. Megállok a karácsonyfánál. Már felrakták rá a fénylő díszeket, de még nem világítanak. A díszítés, ahogy minden évben, december elsején ragyog fel. Leszállok a kerékpárról, körülnézek.

Ma még elég kihalt, de holnap…

Imádom a karácsonyt, az ajándékvásárlást, a karácsonyi díszítést. És a fényeket, a rengeteg fényt! Mindent imádok, ami a karácsonyhoz tartozik. Olyan gyönyörű, varázslatos és békés időszak…

Leülök a hideg padra, felsóhajtok.

Mi van velem? Miért nem örülök a munkahelyi sikeremnek? Hogy előrébb léptem a kapcsolatomban, és összeköltözünk? Miért nem örülök Viola ajándékának? A repülőút rövid, a nyaralás nagyszerű lehet.

Elmélkedésemben egy párocska okoz némi zavart. Nem messze tőlem állnak meg. A férfi átöleli a nőt a vállánál, aki erre a fejét a férfi vállára hajtja.

– Drágám?

– Hm?

– Ha ma meghalnál, mit bánnál a legjobban?

Hegyezem a fülem, engem is kíváncsivá tett.

– Mi ez a morbid kérdés?

– Nem morbid. Válaszolj!

– Nem is tudom. Talán semmit. Szeretem az életem úgy, ahogy van.

Hosszú csönd következik.

– Házasodjunk össze!

A lány ellép tőle, és döbbenten kérdezi:

– Hogyan?

– Házasodjunk össze! Megbánnám, ha sosem jelezném neked, mennyire fontos vagy számomra. Légy a feleségem!

– Te most… te most…

– Igen. Holnap megvesszük a gyűrűket, te választhatod ki. Nem azt bánnám, ahogyan éltem, hanem azt, amit nem tettem meg. Hozzám jössz?

A lány kiprésel magából egy remegő igent. Átölelik egymást, nevetnek és sírnak egyszerre.

És én? Csak csendben irigykedem.

Pár perccel később megkérnek, hogy készítsek róluk egy fotót, az első eljegyzésit. Gratulálok nekik.

Elmennek, én pedig megint visszaülök a padra.

Én mit sajnálnék a legjobban, ha ma meg kellene halnom?

Sajnálnám, hogy nem úgy éltem, ahogy szerettem volna. Hogy a félelem irányított a vágyaim helyett. Sok mindent bánnék… amit megtettem, és amit nem, amit nem mondtam ki, és amit kimondtam, amiért nem kértem bocsánatot. Hogy többször tettem azt, amit kellett, és nem azt, amit a szívem diktált.

Nyugtalanul felállok, de azonnal vissza is huppanok. Nem voltam mindig ilyen. Ilyen felelősségteljes, megállapodott. Ilyen szabálykövető.

Bennem volt a szikra. A szívem irányított, bátor voltam és közvetlen, a környezetem gyakran nevezett bolondosnak. Tetszett, amilyen voltam. Tetszett, hogy más voltam. Most miért nem mondom ki, amit valójában gondolok és érzek? Miért tűntek el azok az őrült ötletek? Hol maradt a szarkasztikus humorom?

Ez a változás hirtelen megdöbbent. Ezt valahogy mindig a felnőtté válás számlájára írtam. Hiszen felnőni nem azt jelenti, hogy többé nem lehetünk önmagunk…

Anyám gyakran mondogatta, hogy ideje lenne normálisan viselkednem. Legyen normális állásom, normális kapcsolatom, normális életem. Legyek olyan, mint a többiek.

Most olyan vagyok, mint a többiek. Rendezett életet élek, szikra nélkül.

A hideg bekúszik a kabátom alá, de én nem veszek róla tudomást, mert a fejemben épp egy ötlet van kialakulóban. És vele együtt szétárad a mellkasomban a melegség is.

Felpattanok a biciklimre, gyorsan taposni kezdek. Szó szerint berepülök a lakásba. A kezem remeg az izgatottságtól, amikor asztalhoz ülök egy tollal és egy papírlappal.

Huszonnégy nap van hátra karácsonyig.

Huszonnégy nap, ami alatt helyrehozhatom a hibáimat, és valóra válthatom az álmaimat.

Huszonnégy nap, ami alatt őrült és komoly dolgokat is véghez vihetek.

Huszonnégy nap elég arra, hogy újra megtaláljam magam.

Hiszen a karácsonyi időszak egyedi és varázslatos. Mágikus!

Készítek egy saját adventi kalendáriumot, még ha az első adventi vasárnapot le is késtem.

Egy adventi tervet.

Nekifogok hát az írásnak. Egyik sor jön a másik után, nem is kell gondolkodnom, a megfelelő szavak maguktól bukkannak elő. Némely ötletem feszültté tesz, ahogy papírra vetem, miközben jó néhány örömteli várakozással tölt el.

Csendben leteszem a tollat, és hangosan felolvasom mindegyiket. Egyik-másik kicsit butácska, de van olyan komoly vállalás is, amely miatt összeszorul a szívem a félelemtől.

– Elvetemülten hangzik. Őrülten. Értelmetlenül – győzködöm magam, és bár az eszem próbál róla lebeszélni, a szívem a mellkasomban ugrál örömében.

Igen! Igen! Igen!

Tedd meg, kérlek, tedd meg!

– Ha ebbe belevágok, az megváltoztatja az életem – motyogom az orrom alatt, és ebbe a teljes testem beleborzong.

Ez igaz. Tudom, hogy az. Néhány dolgot a listámról nem lehet majd visszavonni.

De így is akarom. Megpróbálom megtalálni azt a szabad Ninát, akivel utoljára tíz évvel ezelőtt találkoztam.

Nagy levegőt veszek, igyekszem összeszedni a bátorságom.

Az ollómmal huszonnégy darabra vágom fel a papírt.

A nappali ablakpárkányáról leveszem a kicsi, gömbölyű akváriumot. Pár nappal ezelőtt elhalálozott a halacskám, a harcos halam. Talán mégsem volt annyira harcos, mint amennyire a neve alapján lehetett volna. Lehúztam a vécén, és az akváriumról valahogy megfeledkeztem.

Így most kiöntöm belőle az enyhén bűzös vizet, elmosom, eltörölgetem. Útban vissza az asztalomhoz leveszek egy nagy hópihét az ablaküvegről, és felragasztom az akváriumra.

Majd beleszórom a huszonnégy teleírt papírcsíkot.

Egyet meghagyok, a többiből pedig naponta kisorsolok egyet.

Ezzel kell kezdenem:

Azt a ruhát veszem fel, amelyiket sosem szeretett rajtam, a tigriscsíkosat. Szerintem szuper jó. A hajam lófarokba fogom. Ezt sem szereti. És felviszek egy rikító piros rúzst a számra. Ezt egyenesen utálja. Megnézem magam a tükörben, és elégedetten bólintok.

Visszafogott Nina már a múlté.

Amikor meglát, meg kell értenie, hogy a szakításunkkal tulajdonképpen csak nyerhet.

Elindulok. Gyalog megyek, hisz Radko mindössze kétutcányira lakik tőlem.

Másfél évvel ezelőtt ismerkedtünk meg a barátaim szülinapi buliján. Csak akkor kezdtünk beszélgetni, amikor már a kabátomat vettem, kint pedig várt rám a taxi. Elkérte a számom, elhívott randira, a vacsora után megcsókolt, majd járni kezdtünk.

Máig nem mondtam neki, hogy szeretem. De ezt más férfinak sem mondtam eddig. Nálunk, otthon nem szórták két kézzel a vallomásokat, és én sem tartozom azok közé, akik könnyen osztogatják az erős szavakat.

Emlékszem, egyszer még kislánykoromban megkérdeztem anyukámat, szeret-e engem. Erre azt felelte, hogy ne kérdezzek butaságokat, hisz úgyis tudom.

Radkónak azonban nem azért nem mondtam, mert gondolatolvasónak hittem, ahogy anyukám engem, hanem azért, mert nem vagyok belé szerelmes.

Nagyon kedvelem, jól érzem magam vele, és akár szép életünk is lehetne együtt.

Sokáig úgy gondoltam, hogy ez így rendben is van, hogy ez elég, hogy a nagy szerelmek a végén úgyis csak fájdalmat okoznak, és a valóság messze nem olyan, mint a romantikus regények vagy a filmek. Csakhogy néhány héttel ezelőtt megemlítette az összeköltözést, és engem már a gondolat is fájdalommal töltött el.

Egy következő szint a kapcsolatunkban.

Radko felvilágosított a kapcsolatok szintjeiről: járás-összeköltözés-házasság-gyerekek.

Új év, új szint.

Fel kell írnom a naptárba, el ne felejtsem véletlenül!

Azt hiszem, abban bíztam, hogy valami átragad majd rám is az összeszedettségéből, amikor együtt leszünk…

Beleegyeztem, hogy kezdjünk el közös lakást keresni, mindeközben legbelül éreztem valamiféle ellenállást. Győzködtem magam, hogy csak tartok az ismeretlentől, és majd elmúlik, amikor megkezdjük közös életünket. De minden egyes alkalommal, amikor megnéztünk egy lakást, egyre idegesebb és idegesebb lettem. Az az igazság, hogy a kapcsolatunk egyszerű, de nem szeretnék vele lenni.

Kinyitom a bejárati ajtót, és kulcsokkal a kezemben megállok a lakása előtt. A tenyerem izzad, a gyomrom reszket, a térdem még inkább.

Tényleg szakítani akarsz egy rendes pasival a bolond adventi naptárad miatt?

Elbizonytalanodom. Az az érzésem, mintha arról kellene most döntenem, hogy felszállok-e a hullámvasútra, vagy maradok a szilárd talajon. Gyűlölöm a körhintákat, már attól hányingerem van, ha csak nézem, ahogy forognak, fel sem kell rájuk szállnom.

Valamilyen különös okból kifolyólag tudom, ha megteszem, ha teljesítem az adventi tervem első feladatát, akkor teljesítem a többit is.

Nagy levegőt veszek, és bedugom a kulcsot a zárba. Kinyitom az ajtót, a nevét kiálltom.

Miközben mosolyogva megjelenik, én levetem a kabátom, és kibújok a csizmámból.

A mosoly pedig abban a pillanatban tűnik el az arcáról, ahogy tetőtől talpig végigmér.

– Jézusom, úgy nézel ki, mint egy prosti az állatkertben!

A számra teszem a kezem, hogy uralkodjak a nevetésemen.

Azután pedig sírva fakadok.

– Nem akarok veled élni abban a csodás belvárosi lakásban a hatalmas franciaablakkal és a káddal, ami akkora, mint az egész fürdőszobám.

Odamegyek a kanapéhoz, leülök. Rám jön a csuklás.

– Te jó ember vagy… Szakítani akarok veled.

A sokk leküzdése után odaül mellém, és vigasztalni kezd. Ő engem.

– Ne haragudj! – nyafogom az utálatos csuklás közepette. – Én valami mást szeretnék az élettől. Van egy adventi tervem, és tartanom kell magam hozzá. Olyan dolgok vannak benne, amiket nem tehetnék meg, ha foglalt lennék, ezért kellett veled kezdenem. Bocsánatodat kérem, hogy a szakítós cetlit nem sorsoltam ki becsületesen. Lehet, hogy még együtt lehetnénk akár három hétig is. Szóval, ezt kellett megtennem elsőként.

– Miről beszélsz?

– Á, semmiről. – Feltűnés nélkül beletörlöm az orrom a kardigánjába.

– Én…

Nincs időm végigmondani, mert elhányom magam.

A nappaliban a szőnyegre, másodjára a budiban.

Logikus magyarázat, hogy a camembert lesz a ludas, amit közvetlenül azelőtt ettem meg, hogy a munkahelyemről elindultam volna, ráadásul kiflivel. Már három hete lejárt, de mi baja is lehetne egy sajtnak, amit már eleve penészesen árulnak?

Van itt azonban még egy magyarázat, amit jobban magaménak érzek.

Felszálltam a hullámvasútra.

DECEMBER 1.

„Az öröm és békesség ünnepe, nem értem,

miért vagy így kiborulva.”

INE KAFÉ: Karácsony

Amikor felébredek, még sötét van odakint. Ami azt jelenti, simán lehet fél hét, mert ilyenkor télen szinte mindig sötét van.

Ez azonban csak kedvez az ablakomban díszelgő fényfüzérnek. Meg az erkélyen díszelgőnek, meg a konyhaszekrény fölöttinek. És természetesen a fán lévőnek is.

Felülök, lábam a bolyhos szőnyegre teszem.

Az éjszakám nyugodt volt és álom nélküli. Azt hiszem, sírtam tegnap, de nem is annyira a szakítás miatt, hanem inkább azért, mert nem akartam Radkót megbántani.

Jó ember, ahogyan én is.

Most viszont nem vagyok szomorú, ellenkezőleg, gyanús örömöt és nyugalmat érzek.

Hogy lehet az, hogy másfél évet pazaroltam erre a kapcsolatra egy olyan férfival, akire az elejétől kezdve csak barátként tekintettem?

Ennyire nem ismerem magam?

Igyekszem nem sokat töprengeni ezen, kinyújtózkodom, és átengedem magam a várakozásnak, amely képzeletbeli ujjával bökdös.

Az asztalhoz futok, ahol már vár rám az adventi akvárium. Bedugom a kezem, és kihúzok egy papirost. Az utolsó pillanatban elengedem, majd választok egy másikat.

Kibontom, és felnevetek.

Ez igazán jól jön a tegnapi dráma után.

Amikor kislány voltam, lenyűgöztek a mozgólépcsők. Mindig szerettem volna felszaladni rajtuk menetiránnyal szemben.

Anyukám ezt sosem engedte meg, és amikor később, kamaszkoromban szerettem volna megpróbálni, a barátnőim rángattak el onnan, hogy ne égessem őket. Ezt követően pedig már nem tettem meg.

Huszonnyolc éves vagyok, és még sosem futottam menetiránnyal szemben a mozgólépcsőn.

De akarok!

Munka után elmegyek a bevásárlóközpontba, és megteszem.

Sajnálattal nézek a szék karfájára dobott tigriscsíkos ruhámra. Viszont, ha már nem járok Radkóval, nem kell többet tekintettel lennem a divatról alkotott nézeteire, és nyugodtan nézhetek ki úgy, mint egy prosti az állatkertben. Bár eléggé zavar a hányásszag. Bedobom a mosógépbe a tigrist, talán majd holnap. Helyette belebújok egy másik ruhába, ami piros-arany színű, hosszú ujjú és a szoknya része harangszabású. A ruhatáram is egyre karácsonyosodik.

Kitárom az ablakot, és kikukkantok. Ma reggel nem volt fagy, a járda ráadásul vizes. Örülök is ennek, meg nem is. Ha nem havazik és nem is fagy, járhatok bringával. Ez a kedvenc közlekedési alternatívám.

Ha viszont havazik, busszal vagy gyalog kell mennem… de van hó.

Vastag harisnyát húzok, bebugyolálom magam a meleg kabátomba, és indulás előtt még felakasztok a bringámra egy kis karácsonyi gömböt.

Hisz már december van, illik rá.

A fenekem csak úgy tíz óra körül melegszik fel átlagos hőmérsékletére.

Hátul vagyok, és prednisolonkúpokat készítek. Petra kolléganőmmel, aki a gyógyszerek lejárati idejét ellenőrzi, puncs ízesítésű teát szürcsölünk, és karácsonyi ajándék tippeket adunk egymásnak.

– Nina, hogy haladtok a lakáskereséssel? – zavar meg a munkámban Jelka.

– Valójában tegnap szakítottam Radkóval, úgyhogy azt hiszem, már nem keresünk tovább.

– Ti szétmentetek? – Jelka látványos csúszással áttelepül a pult mögül hozzánk, hátra. – Miért?

– Vásárlód van – mondom neki, és fejemmel a pult felé intek.

– Egy pillanat! – kiált a vevőnek, és szemöldökét felvonva rám néz.

– Ezt levonhatnám a bónuszodból – figyelmeztetem.

– Még nem vagy a főnököm, úgyhogy ne fújd fel magad, mint egy pulyka, hanem ki vele!

– Mert nem vagyok szerelmes belé.

– De ő olyan jószívű, kedves, jóképű, biztos állása van, fontos vagy neki, veled akar élni, nem feledkezik meg az ünnepeidről… Te pedig szakítasz vele, mert nem vagy szerelmes? Mi a fene bajod van teneked?

Felnevetek ugyan, de valójában elszomorodom.

– Nincs semmi bajom, csak nem akartam egyikünk idejét sem tovább pazarolni. Azok az érzelmek nem voltak meg, és már nem is lesznek.

– Ezek szerint elhívhatom randira?

– Radkót? – meresztem a szemem Petrára.

– Hisz nem szereted.

– Te belezúgtál Nina volt pasijába? Még huszonnégy órája sincs, hogy szakítottak – kapcsolódik be Jelka.

Odamegyek a pulthoz, kiszolgálok két vevőt, ők már régóta ott várakoznak. A lányok a hátam mögött várnak, és ahogy becsukódik a vevők mögött az ajtó, feléjük fordulok.

– Hát, azt hiszem, ez nem zavar engem, hiszen már nem vagyok vele – bököm ki egy pillanattal később, ezt kell mondanom, ha már nem szeretem Radkót. Bár kicsit furcsán érzem magam, ahogy ezt elképzelem.

– Szerintem ő a tökéletes férfi. De nem tettem volna semmit, hiszen veled volt. Tudod, hogy én nem vagyok olyan. De most, hogy szabad… Kár lenne egy ilyen pasiért. Nem szeretném, ha valami puruttya nőszemély lenyúlná az orrom elől, csak azért, mert késlekedem.

– Nem gondolod, hogy neki is szüksége lenne egy kis időre, amíg a szakítás után összeszedi magát? – kérdezem óvatosan.

– Szüksége van a női ölelésre, nem? Jön a karácsony, szüksége lesz a vigasztalásra. Nem akarod, hogy a te Radko barátod egyedül és szomorúan álljon a karácsonyfa előtt, vagy igen?

– Petra, olyan vagy, mint egy hiéna. Még ki sem hűlt, te pedig máris ráveted magad, hogy széttéphesd őt a fogaiddal. Szegény pasas!

Jelka hasonlata miatt félrenyelem a teát.

– Mi van? Én csak gyakorlatias nő vagyok.

– Dögevő vagy.

– Megadod a telefonszámát? – fordul felém.

– Mi lenne, ha egyszerűen elmennél hozzá, és ruha helyett mindössze egy piros szalagot kötnél magadra?

Nem hallgatom tovább a csipkelődésüket, inkább leltárba veszem az érzelmeimet.

Hogy érzem magam amiatt, hogy Petrának tetszik a barátom? Vagyis a volt barátom.

Egy kicsit fura, sőt kicsit féltékeny is vagyok, miközben tisztában vagyok azzal, hogy Petra korábban semmiféle félreérthető jelzést nem küldött felé. Semmi buta mosoly, kacsintás, érintés. Semmi, mindig barátian viselkedett Radkóval. Zavarna, ha egymásra találnának? Mindkettejüket szeretem. Azt akarom, hogy boldogok legyenek. Furcsa elképzelni, hogy ők szeretik egymást? Hát persze. Zavar? Nem.

Újfent szembesülnöm kellett a ténnyel, mennyire nem volt perspektívája a kapcsolatunknak.

Attól tartok, hogy ezt már a legelején tudtam, mégsem foglalkoztam vele.

Mert ahogy Petra is mondta, rendelkezett minden attribútummal, amivel egy leendő jó férj csak rendelkezhet.

Belép egy vevő, én mosolyogva üdvözlöm.

– Lioton gélt kérek, az anyósomnak fáj a térde, és egyedül ez enyhíti a panaszait. Beteszem neki a karácsonyfa alá.

Újabb mosolyt küldök felé. Imádom az olyan ügyfeleket, akik nemcsak kéréssel jönnek, hanem történettel is. Előhúzom a karácsonyi akciós csomagolást, és kiteszem elé a pultra.

– Ez itt három gél kettő áráért, megéri. Az anyósa biztosan örülni fog.

A férfi kezébe veszi a dobozt, és tanulmányozni kezdi.

– És kisebb számokkal nem lenne olcsóbb?

– Hogyan? – nézek rá értetlenül.

– Azt írja itt: Lioton gél 100 000. Nincs például 50 000-es, ami olcsóbb? Nem igazán szeretem az anyósomat, valójában elég lenne neki egy számok nélküli Lioton gél is.

Elnevetem magam, és elmagyarázom neki, hogy más számokat nem gyárt a gyártó.

– Hallottátok ezt? – mentem vissza a csajokhoz.

– Imádom ezt a karácsony előtti időszakot. Sokkal szórakoztatóbbak ilyenkor a vevők, mint általában.

A következő egy órában rengeteg gyógyulni vágyó érkezik. Közben pedig azon a több tucat e-mailen vihogok, amit Jelka küldözget nekünk. Fotók hiénákról, ahogy dögöt esznek, alszanak, ülnek, fekszenek, szaporodnak, sőt egy olyan kép is volt, amin egy hiéna éppen ellik.

Megrázom a fejem, és igyekszem másfelé terelni a figyelmem.

– Puruttya? Mit jelent valójában ez a szó? – kérdezem Petrát, aki épp a másik pénztárnál tevékenykedik. Ő gyógyszertári asszisztens, csak vény nélküli medicinákat adhat ki. Én és Jelka, gyógyszerészek vagyunk, nekünk… mindent lehet.

Megtorpan egy pillanatra.

– Igazából nem is tudom pontosan. Anyám ezt a kifejezést használta minden nőre, akit nem szeretett. Úgyhogy valószínűleg semmi jót.

– Várj csak, kiguglizom! – lép mellém Jelka, és pár másodperc múlva már mondja is:

– Ez egy tájnyelvi kifejezés. A nagyszombati nyelvjárásban tisztességtelen nőt jelent. Erdőháton és Sáros környékén csúnyát.

Elmentem ezt a szót a szótáramba. Puruttya.

– Tudjátok mit? – húzódik ártatlan mosolyra Jelka szája.

– Petra biztosan nem lehet nagyszombati puruttya. Hisz ő tisztességes nő. Tizenkét teljes órát várt a szakítás után, mire eldöntötte, hogy levadássza Radkót. Másrészről viszont, ha tegnap este a tudomására jutott volna, talán ma már nem is a saját ágyában ébredt volna. A hiénák már kilométerekről megérzik a friss vér szagát.

Petra felháborodva kiált egyet, gyorsan kilép az egyik papucsából, amit Jelka után dob.

– Esküszöm, hogy kinyírlak, ha ezt nem hagyod abba!

És én? A számítógépem monitorja mögé lapulok, csendben nevetek. Nem akarom, hogy a fejemen koppanjon a papucs párja.

A plázában állok. A hangszórókból Chris Rea arról énekel, hogyan vezet haza karácsonykor. Nem hangozna olyan vidáman, ha biciklivel járna, mint én, és a kijelölt célnál olyan anya várná, mint az enyém.

Félelem és izgatottság kavarog bennem.

Nem tudatosítottam, hogy ha sok ember van a boltokban, az azt jelenti, hogy sok ember van a mozgólépcsőn is.

Már vagy fél órája szobrozok itt, de még nem jött el az idő, amikor kiürül a lépcső, és lehetőségem nyílik teljesíteni a feladatot. Amúgy is elég kínosan érzem magam a gondolattól, mert hiába jön el a pillanat, amikor szabad lesz a lépcső, egy csomó ember lát majd, miközben hibbantan próbálok a menetiránnyal szemben szaladni. Mindenki azt gondolhatja magában, hogy a fejemre estem.

Eltelik újabb tizenöt perc.

Ez az egyik legkönnyebb feladat az adventi tervemben. Honnan lesz bátorságom a többihez?

Istenem, de beszari vagy, Nina!

A lépcső csak zárás után ürül ki. Ez nem tántoríthat el.

Lesimítom a ruhámat, ártatlan mosolyt küldök a távolban szobrozó biztonsági őr felé. A fő, hogy ne keltsek feltűnést.

Elindulok.

Azt gondoltam, elég lesz, ha gyorsan szedem a lábam – mint valaki, aki nagyon siet valahová –, csakhogy ez az eszkalátor túl gyorsan halad, és öt másodperc múlva megint lent állok.

Egy férfi lelép a lépcsőről, és gyanakvó tekintettel mér végig.

Nem nézek körül, mert az emberek tekintete gyengítheti az elhatározásom.

Újabb kísérletet teszek, ezúttal futva. Istenem, ez nagyszerű!

Egy nő kitér előlem.

– Pardon! – kapkodok levegő után.

– Elment az esze, őrült nőszemély? – kérdezi egy idősebb úr, ám én elnevetem magam.

Már csak pár fok, és megvagyok!

– Srácok, félre! – kiabálok a két fiúra, ők épp akkor szálltak fel. – Ez az adventi feladatom, le kell győznöm ezt a mozgólépcsőt! – nevetek, miközben fogytán a levegőm.

Úgy néznek rám, mint borjú az új kapura, mégis félreállnak.

Fent vagyok! Fent vagyok! Sikerült!

Begyűjtök pár csodálkozó és elítélő tekintetet, de valahol bennem meglibben egy győzelmi zászló, és a szabadság érzése játszva legyűri a kétkedőktől felém áradó negatív energiákat.

Apám, megyek még egyszer!

És anélkül, hogy hosszabban elgondolkodnék, a másik lépcsőn nekivágok a visszaútnak.

– Hölgyem! Hé, hölgyem, maga, a mozgólépcsőn! Azonnal jöjjön vissza! Ezt nem szabad.

A hang irányába fordulok, és meglátom azt a biztonsági őrt, aki egy perce még a földszinten strázsált, most viszont a lépcső tetejéről néz rám szigorúan.

– Elnézést, nem tehetem!

Adrenalinnal telve gyorsítani készülök, hogy megléphessek a plázából. Nem hagyom, hogy elkapjon.

Ám amikor ismét magam elé nézek, egy egész középiskolai osztály tódul épp a mozgólépcsőre. Legalább tízen már állnak rajta, és a többiek is nyomulnak lefelé.

Zavarodottan kapkodom a tekintetem a morcos biztonsági őr – aki felé elkerülhetetlenül közelítek – és a csapat unott kamasz között.

Mit tegyek?

– Az ördögbe is!

Egyszer csak két erős kar szorítását érzem a hónom alatt, valaki hirtelen felkap, mintha csak rongybaba volnék. Felvisítok.

Nem telik bele két másodperc, újra a másik mozgólépcsőn találom magam.

– Mit művel? – kérdezem levegő után kapkodva az elszánt idegentől.

– Megmentek egy bajba jutott hölgyet.

Belenézek mosolygós zöld szemébe, kissé meg is szédülök. Szerencse, hogy még mindig tart.

A pokolba, miért tart még mindig?

– Leszállunk – figyelmeztet, mivel háttal állok a menetiránynak.

Elenged, megfordulok, és lelépek a szilárd talajra. Azután újra ránézek.

Te jó ég, de jóképű!

Öltönynadrágot és inget visel. Fekete haj, átható tekintet, borostás arc… És milyen magas! És azok a széles vállak!

Túl szép, az ilyen férfiak mellett mindig ideges leszek.

– Nem húzhat csak úgy meg… vagyis át idegen nőket – kezdem, de a nevetésétől nem tudom befejezni. – Mozgólépcsőről mozgólépcsőre! – kiáltom, hogy a nevetésen keresztül is halljon. – Nem hagyta, hogy végigmondjam.

Felháborodva csípőre rakom a kezem, de rögtön megszelídülök, mert felbukkan az az úr a biztonságiaktól.

– Elintézzem? – szól a szépfiúhoz.

– Nem kell, megoldom.

– Ahogy gondolja.

Rám vet még egy szigorú pillantást, ami arra kényszerít, hogy kipréseljek magamból egy halk bocsánatkérést, majd elmegy.

A pasas már nem nevet, mereven bámul rám, és finom mosoly jelenik meg a szája sarkában.

– A barátja? – kérdezem.

– Olyasmi.

– Miért fixíroz úgy engem?

Végigfuttatom a nyelvem a fogaimon, végignézem a ruhám és a cipősarkaimat is.

– Mit művel?

– Azt próbálom kideríteni, hogy van-e valami a ruhámon, mák a fogaim között vagy például vécépapír a sarkamra ragadva.

– És miért tenne ilyet?

– Hogy rájöjjek, miért bámul így engem?

Szemmel láthatóan már nem bírja visszatartani a nevetést. Mi olyan vicces?

Egy lépéssel közelebb jön hozzám, és most csak őt érzékelem, nem önt el az adrenalin, mint amikor a mozgólépcsőn tartott. Még nem lépett be a privát szférámba, inkább valahol a határán van, de a közelsége kombinálva az intenzív tekintetével zavarba hoz, és újabb feszültséghullámot indít el bennem.

Ellépek tőle, magam elé tartom a tenyerem, hogy megállítsam.

– Hohohó, cowboy, mit művel? Én nem vagyok olyan lány.

– Milyen lány?

– Olyan lány, akire elég rámosolyognia azokkal az egyenes, fehér fogaival, és már kapható is egy gyors numerára a mozgáskorlátozott vécében. Egyébként, volt gyerekkorában fogszabályzója? – bukik ki belőlem, mert senki sem születik ilyen egyenes fogakkal. Ha ő igen, a természet egy igazságtalan dög.

– Nem, nem volt fogszabályzóm.

Továbbra is rajtam tartja megbabonázó tekintetét. Talán még rá is tesz egy lapáttal. Elönt a forróság.

Tegnap még foglalt voltam, a szakítás utáni illemszabályokkal tuti nem egyeztethető össze az, ahogyan most emellett a férfi mellett érzem magam.

– Hát, én megyek. Köszi a megmentést.

Sarkon fordulok, majd gyors tempóban elindulok.

Pár másodperc múlva már mellettem lépked.

– Hová készül?

Félresöpörném, de azon kapom magam, hogy a hajam épp az ujjaim köré csavargatom. Nagyszerű, én vagyok a megtestesült érdektelenség.

– Azt reméltem, hogy elkísérhetem, és befejezhetjük a beszélgetést.

Uramisten, el akar kísérni a biciklimhez? Ne vigyorogj, Nina! Játszd az elérhetetlent! Légy olyan, mint egy üveg csemegeuborka! Gyűlölöm a menet nélküli befőttesüveg-fedőket. Sosem tudom kinyitni ezeket, mindig késes mészárlás a vége. És én most olyan elérhetetlen leszek, mint az a csábító, ropogós, édes-savanykás uborka az üvegben, leküzdhetetlen fedővel.

Betartom a szakítás után illemszabályokat.

Nevet, és bár az agyam küldi a „ne reagálj!” jelzést, a szám széles mosolyra húzódik. És egyáltalán nem a normálisra, tökéletesen el tudom képzelni bugyuta, boldog vigyoromat.

– Pontosan mi is érdekli? – kérdezem őt, miután egy kis idő múlva beletörődöm a sorsomba.

– Szeretném tudni, miért szaladt ellenkező irányba a mozgólépcsőn.

Éppen kilépek a bejárati ajtón.

Az ingére esik a pillantásom. Van alatta vajon atléta?

– Meg fog fázni.

– Kibírom.

Figyeli, ahogy kinyitom a bicikli zárját.

– Ha elárulom, visszamegy, és békén hagy?

– Talán.

– Van egy adventi tervem, tudja? – magyarázom.

– Nem értem – szól, és zavartan néz rám. Ebben a pillanatban olyan édes, hogy újabb feszültséghullám csap át rajtam.

– Elmagyarázom magának, persze csak azért, hogy aztán leszálljon rólam. De be kell hunynia a szemét.

– Miért?

– Jesszus, több kérdése van, mint a nagyikámnak! Maga túl szép, ideges vagyok magától.

Elpirulok, amikor a kitartó mosoly lekapcsol, a tekintete elsötétül. Megint hátrébb lépek egyet.

– Ne áltassa magát, ember! Csukja be a szemét, fázok, és haza szeretnék menni!

Lehunyja a szemét.

Egy pillanatig csendben nézem.

Tényleg nagyon szép. De nem olyan nyálasan, inkább férfiasan vonzó. Haja kicsit kócos, ráférne egy borotválkozás is. Hosszabbak a szempillái, mint nekem, gazember… Az állkapcsa erős, mint annak a szőkének a Backstreet Boysból, és izmos, vastag nyaka van, mint Frodónak a Gyűrűk urából. Az orra kicsit olyan, mint Johnny Deppé. Jézus Mária, ezt a fickót a kamaszkori szerelmeimből rakták össze?

– Ez egy trükk volt, hogy nyugodtan megnézhessen magának? – zárja le a szemrevételezést.

– Dehogyis – válaszolok készségesen és hálásan azért, amiért nem lát engem.

– Kakiba léptem, és le kellett tisztítanom a fűben.

Anyám, mondhattam volna inkább rágót…

Felnevet.

– Hazudós.

Elmondom neki az igazságot, mert ő egy idegen, és az nem számít.

– Tegnap rájöttem, hogy nem azt az életet élem, amit élni szeretnék. Hogy sok dolgot nem azért teszek meg, mert akarom, hanem azért, mert azt gondolom, hogy azokat kellene akarnom. Úgy döntöttem, változtatok ezen. Összeállítottam magamnak egy adventi tervet. Huszonnégy feladat, minden napra egy, egészen szentestéig. Álmok, amelyeket valóra akarok váltani. Hibák, amelyeket helyre kell hoznom. Dolgok, amelyekhez sosem volt bátorságom. És ha ezeket mind megteszem, más nő leszek, érti?

Kinyitja a szemét. Én pedig lehunyom az enyémet.

– Milyen nő lesz karácsony után?

– Bátor – válaszolom egyszerűen. – Olyan, aki nem fél megtenni, amit akar, és igazi életet él.

Kinyitom a szemem. A tekintetéből nem tudok kiolvasni semmit. – Menjen be, mert ha megfázik, és tüdőgyulladást kap, én biztosan nem viszek magának narancsot a kórházba!

– Miért nem?

– Megrekedt egy négyéves szintjén, hogy annyit kérdez?

A szeme nevet, sértegetéseim nem hatják meg.

Felsóhajtok. Valószínűleg túl sok vegyesen értelmezhető jelet küldtem, az éles nyelvemmel pedig lassan sikerül elriasztanom. Bár én igazából nem is akarom, hogy elriadjon, viszont túl készségesnek sem szeretnék tűnni.

Kicsit vonakodva szállok fel a biciklire, és épp búcsúzni készülök, amikor a kormányra teszi a kezét, pont oda, ahol a masni van. Ujjaival végigsimítja a karácsonyi gömböt, szája kedves mosolyra húzódik. Aztán rám néz.

– Kérem a számát!

– Harmincnyolc – bököm ki, figyelmen kívül hagyva a kellemes csiklandozást a gyomromban.

– Nem a cipőmérete érdekel.

– Akkor 80C? – vigyorogok pimaszul az arcába.

– Ez lenyűgöző, de szeretnék ennél lassabban haladni. A telefonszámát kérem.

Egy pillanatra félig lehunyt szemmel rásandítok, és nem tudok ellenállni a gondolatnak, hogy vajon milyen lassan tudna haladni. Azt hiszem, ezek a szakítás utáni szabályok nem nekem valók.

Észhez térek, és amilyen gyorsan csak tudok, kibökök egy számsort.

Eltolom a kezét a bicikliről, majd gyorsan kilövök.

Ő nem tudja az én nevem, és én sem az övét.

És ha véletlenül eszébe jut a telefonszám, felhívja hát istenfélő anyámat.

A HŐS COWBOY

Figyelem őt, amíg eltűnik a távolban. Sosem találkoztam ilyen nővel. Nem tudom eldönteni, hogy nagyszerű-e vagy teljesen bolond. Vagy mindkettő. Gyorsan beírom a telefonomba a számot. Nem tudom, hogy hívják, így Nő piros ruhában néven mentem el.

Visszatérek az irodámba. Pár perc múlva lesz egy találkozóm egy potenciális bérlővel, és előtte még lett volna egy kis elintéznivalóm a bankban, de a mozgólépcsőn megláttam őt – a piros ruháját, barna haját, kipirult arcát –, és a bank teljesen kiment a fejemből. Abban a pillanatban egy csapdába szorult kisállatra emlékeztetett. Fent várta őt Igor, lent pedig egy csapat fiatal zárta el az útját.

Nem tudom, miért nyújtottam ki a karom felé, és húztam át őt magam mellé a korlát fölött. Nem mérlegeltem, csak megtettem.

Aztán ahogy kinyitotta a száját, a szavaival egyre jobban elbűvölt. Úgy követtem őt, mint egy kiskutya, nem tehettem ellene semmit. Azt hiszi magáról, hogy nem elég bátor? Ő, akiből csak úgy sugárzik az élet, úgy gondolja, hogy nem él igazán? Akkor hogy az ördögbe élek én?

Már majdnem hét óra, amikor végzek a munkával. Még haza sem érek, máris tárcsázom a számát az autóban.

Mi lehet az az adventi terv? És mit tesz vajon holnap?

– Halló! – szólal meg a telefonban egy női hang. Az ő hangja.

– Jó napot! Itt a megmentője a mozgólépcsőről.

– Megmentő a mozgólépcsőről? Nem értem. Ez valami tréfa?

Ez az ő hangja. Még ha hiányzik is belőle a szikra és a játékosság, ez az ő hangja. És az orromnál fogva vezet.

– Elnézést, uram, de ha el akar adni nekem valamit, rossz helyen kopogtat.

Zavartan ráncolom a homlokom. Talán csak bolond, én pedig felültem neki.

– Ki az, anya? – hallok egy másik női hangot a háttérből.

– Valami telefonos ügynök. Mozgólépcsőt kínál.

Anya?

Forognak a fogaskerekek az agyamban.

– Elnézést, asszonyom, nem vagyok telemarketinges. Nyilván valami félreértés lehet. Van önnek lánya? Kicsi, pimasz, barna hajú?

A vonal másik végén egy pillanatra csend támad.

– Két lányom van, mindkettő alacsony, barna hajú, de valami azt súgja nekem, hogy Ninára gondol.

Nina.

– Az ön számát adta meg a sajátja helyett. Elnézését kérem.

– Sosem értettem Nina humorérzékét, fiatalember. Így vagy úgy, Ninát eljegyezték. Hamarosan összeköltözik a barátjával.

Ez magyarázat lenne a vegyes jelzésekre.

Csalódást érzek, érthetetlen csalódást, hiszen legfeljebb negyed órát töltöttem vele. Tök mindegy, hogy eljegyezték-e vagy sem.

– Üzleti ügyről van szó – hazudom könnyedén. – Megadná nekem a telefonszámát, kérem?

– Hét órakor hívja őt üzleti ügyben?

– Munkamániás vagyok. – Nem hagyom, hogy kizökkentsen.

– Várjon csak, fiatalember! Máris elrendezzük ezt az ügyet.

Hitetlenkedve hallgatom, ahogy azzal a másik nővel tanácskozik, nyilván Nina testvérével. Úgy döntenek, felhívják őt, és megkérdezik.

– Nina? Miért adtad meg valami mozgólépcsőárusnak a számom? Mit jelentsen ez?

Felnevetek. Mozgólépcsőárus!

Egy pillanatig csend van, Nina nyilván magyaráz. Aztán az anyja beszél, végül újra hozzám szól.

– Beszélni akar magával, fiatalember. Idetartom a telefont, amiben ő beszél, ehhez, amiben maga van. Ez így talán működni fog. Intézzék el ezt egymás között! Én már öreg vagyok az ilyen dolgokhoz.

– Köszönöm, madam.

– Maga madamnak hívja az anyám? Engem meg pimasz barnának?

– Hiszen az, pimasz és barna hajú.

– Maga pedig faragatlan és idegesítő.

Szélesen elmosolyodom. Úgy érzem, hogy az energiája valahogy átáramlik belém is.

– Ne beszéljen butaságokat, hiszen én vagyok a hős megmentője!

A háttérben felhangzik egy tompa „Istenem, Nina!”.

– Viola! Kapcsold ki a kihangosítást! Ez egy magánbeszélgetés. Ne hallgatózz! Menjetek, nézzetek meg valami szappanoperát a tévében!

Valaki, talán az anyja azt motyogja, hogyha botrányos beszélgetéseket akar folytatni, azt tegye a saját telefonján. Aztán Istent kérdezi, miért adott neki ilyen lányt. Végül pedig a testvérét, hogy ezt vajon meg kell-e említenie a gyónásában.

Csend.

– Ott van? – kérdezem.

– Igen. Azon elmélkedem, vajon anya mit mond majd gyónáskor. A telefonomban elhangzott a meghúzni szó. Meg kellene locsolnom szenteltvízzel?

Elnevetem magam.

– Vagy – folytatja, és a hangjából némi nevetést hallok ki – a telefonjaink úgy feküdtek egymáson, mintha csókolóznának. Hány rózsafüzért kell ezért végigmorzsolnom?

– Ezek szerint elképzelte, ahogy mi ketten csókolózunk? – ugratom.

– Nem igazán. Biztosan nyálasan csókol.

– Majd utána mondja meg!

– Ezt elfelejtheti. Ha gusztusom támad idegen nyálra, összebújok egy bernáthegyivel.

Hangosan felnevetek.

– Igaz, amit az anyukája mondott? Hogy eljegyezték?

Érzem a habozását.

– Tulajdonképpen miért hívott?

– Kíváncsi voltam, milyen feladat vár magára holnap. Tudnom kell, hogy sikerül-e.

– Nem tudom. A következő feladatot majd reggel sorsolom ki.

– Adja meg a számát, Nina!

– Nem.

– Felírja az enyémet?

– Talán.

Lediktálom neki.

– Ha nem jelentkezik, megint felhívom az anyukáját. – Ezúttal én vagyok az, aki egy pillanatra elbizonytalanodik. – Azért érdekel az adventi terve, mert… az én életemből is hiányzik valami.

Ezután leteszem.

Hazamegyek, megvacsorázom, lezuhanyzom és… visszamegyek a plázába.

Nincs teljesen sötét, a karácsonyi díszítés éjjel is világít. Különleges hangulatot áraszt. Talán egyszer elhozom őt ide… később. Nem kapcsolok fel több világítást, a mozgólépcsőhöz megyek.

Nézem egy darabig, és azon töprengek, hogy valóban meg akarom-e tenni.

Megnyomom a kapcsolót, a lépcső pedig halk morgással mozgásba lendül.

Nekiiramodom. Félúton a szám mosolyra húzódik. Mire felérek az emeletre, már nevetek.

Bolondos, csodálatos nőszemély!

Lefele úgy jövök, mint minden rendes plázavezető.

Kikapcsolom a mozgólépcsőt, és elhagyom a munkahelyem.

Remélem, ő jelentkezik, és nem kell szembesülnöm az esetleges vacak helyzetemmel, ami arra sarkall, hogy újra zaklatni kezdjem az anyját.

DECEMBER 2.

„Csendes éj! Szentséges éj!

Angyalok hangja kél.”

JANAIS: Csendes éj

Reggel felkelek, az első gondolatom a mozgólépcsős megmentőmé. Eszembe jut a mosolya, amitől az én szám is mosolyra húzódik. Aztán az a kép villan fel, ahogy a szeme csillogott, ahogy egymást méregettük.

Megkérdezte, hogy foglalt vagyok-e… Nem választoltam, mert… még csak két napja vagyok egyedül.

Felkelek, megfontoltan az akváriumhoz lépek. Belenézek, és habozás nélkül kihúzok egy összehajtott papirost, aztán kihajtom.

Egy szót se szólj egész nap!

Talán butaságnak hangzik, de kíváncsi vagyok, milyen lehet.

Néhány évvel ezelőtt láttam egy dokumentumfilmet egy szerzetesről, aki tizenhét éven át nem szólalt meg. A film a hétköznapjait mutatta be és a szeretteivel készült interjúkat. A motivációját, amiért elnémult. Állítólag isteni sugallatra tette. Lenyűgözött ez a film, így egymás után kétszer is megnéztem. Abból a férfiból áradt a fény, a valószerűtlen nyugalom, a tekintetéből pedig a szeretet. Szavak nélkül is beszélt. Hihetetlen kíváncsiságot éreztem akkor. Milyen lehet?

Miért olyan különleges a csend?

Én sokat beszélek. Saját magammal, idegen emberekkel, kolléganőimmel, barátaimmal, családommal. Beszélek a könyvek vagy filmek szereplőihez is. A fejem folyamatosan zúg a szavaktól, egyre zakatolnak benne a gondolatok. Zenét hallgatok és podcastokat, filmeket nézek.

Én nem ismerem a kinti csendet sem, hát még a belsőt.

Nagy levegőt veszek.

Új feladat. Még nem szólaltam meg, amióta ébren vagyok, és már nem is fogok. A zuhany alatt állva elfog a rettegés. Hogyan veszek magamnak ebédet? Hogyan fogom megköszönni a boltban? Hogyan fogok kommunikálni a kolléganőimmel? Hogyan kezelem majd az ügyfeleket? Hogyan veszem fel a telefont? Ha át kell adnom egy üzenetet, leírhatom, vagy az már csalásnak számít? És azt a pasit sem hívhatom fel. Jaj, ezt sajnálom a legjobban.

Talán felhívhatnám, majd hallgatnék, mint valami perverz. Hallgatnám a légzését, és aztán letenném. Ez a gondolat felderít.

A nevetésem hangja, a torkomból kiáradó hang, egyszerre idegennek és furcsának hangzik. Amíg összekészülődöm, nem kapcsolok be se zenét, se tévét.

Csalódottan nézek ki az ablakon. Az éjjel esett az eső, nedves az út, de nincs se hó, se fagy.

Elindulok dolgozni. Már majdnem odaérek, amikor elém szalad egy férfi, aki váratlanul úgy dönt, hogy nem a gyalogos átkelőn keresztezi az utat. Elrántom a kormányt, de így is összeütközünk, és mindketten felborulunk.

Fekve maradok a nedves földön. Azt hiszem, nem esett semmi bajom. Fáj a fenekem és a könyököm, de semmi komoly nem történt. Felülök, a férfira nézek. Éppen feláll, körülbelül két méterre tőlem.

– Őrült nőszemély! Nem tud vigyázni? Nem látta, hogy épp az úton megyek át? Ha nem tud kerékpárral közlekedni, járjon gyalog!

Emelt hangon beszél tovább, én pedig a földön ülve, meglepetten nézem őt. Máskor már talpon lennék, mutatóujjamat a mellkasába fúrva magyaráznám neki, ki is a felelős a balesetért. Szinte látom, ahogy rávetem magam, pedig úgy tippelem, legalább ötven kilóval nehezebb, mint én.

Csakhogy ma nem beszélhetek. És ki tudja, ma miért nincs tele a fejem gondolatokkal, ahogy máskor. Ez az ember valamiért biztosan aggódik, nem miattam ennyire dühös. Hiszen semmi bajunk nem esett, ez csak semmiség. És ha nem miattam dühös, akkor nem kell rá reagálnom.

Egy darabig még folytatja, mire tudatosul benne, hogy a részemről nem érkezik válasz. Megtorpan, odalép hozzám. A tekintete lassan megváltozik.

– Jól van?

A kezét nyújta, én pedig elfogadom.

– Játszom itt az eszem, mint egy hülye, közben pedig én léptem ki maga elé, ugye?

Nem tudok ellenállni, felnevetek.

– Tényleg jól van?

Bólintok.

– Sajnálom. Én… a feleségem beteg, és emiatt nagyon ideges vagyok. Borzasztóan aggódom érte. Törékeny az egészsége, és egy közönséges vírus is veszélyt jelenthet rá.

Ha veszekedtem volna vele, most azzal a tudattal távoznék, hogy ő egy mogorva, vén kecske.

Most viszont egy férfi, aki a szeretett nőért érzett aggodalma miatt viselkedik kellemetlenül.

Hirtelen a kezéért nyúlok, támogatólag megszorítom. Ő viszonozza a szorítást, aztán felemeli a bringám.

– Úgy tűnik, rendben van – vesz szemügyre. – Jöjjön, az út túloldalán van egy pékség! Veszek magának kárpótlásul valami finomat. És bocsánatkérésképpen. Benne van?

Újra mosolygok, rábólintok.

Belépünk a pékségbe, amely meleg, finom fényével fogad bennünket. A vitrineket masnik díszítik, a sarokban pedig egy karácsonyfa trónol.

Az eladónő köszönt bennünket, megkérdezi, mit kérünk.

Kinyitom a szám, hogy válaszoljak, de aztán becsukom.

Vállat vonok, és egy hatalmas töltött csokis croissant-ra mutatok, majd egy lekvárosra.

Hiszen két helyen ütöttem meg magam.

– Egy kávét, elvitelre? – kérdezi az eladó, én megint csak bólintok.

– Milyet?

Kétségbeesésemben széttárom a karom. Értetlenül bámul rám.

– Eszpresszó? Latte? Kapucsínó? Karácsonyi különlegesség?

Fellelkesedésemben, amiért legalább ez az úr megértette, hogy nem tehet fel nekem nyitott kérdéseket, összeütöm a tenyerem.

Négy ujjamat mutatom.

– A hölgynek egy karácsonyi különlegességet, nekem pedig egy eszpresszót tejjel!

Vesz magának is péksüteményt, aztán elindulunk. Búcsút intek az eladónőnek, aki nem épp a legbájosabb tekintetével követ.

Megállunk egymással szemben, hogy elköszönjünk. A lehető legszebben mosolygok, hogy tudja, hálás vagyok.

– Tudja mit? Nem számít, hogy nem tud beszélni. A mosolya és a szeme elmond mindent, amit kell. A szavakat gyakran túlértékelik. Visszamegyek a feleségemhez. Kellemes karácsonyt kívánok önnek! És igazából szép életet is.

Annyira szeretnék neki minden jót kívánni, és gyors gyógyulást a feleségének.

De nem tehetem. Ehelyett hirtelen megölelem, és hiszem, hogy ez a gesztus önmagáért beszél.

Aztán mindketten folytatjuk a saját utunkat, én pedig viszem magammal ezt a csodálatos érzést.

Amikor belépek a gyógyszertárba, mosolygok és integetek.

Itt van Janka, a takarítónőnk, aki részmunkaidőben dolgozik nálunk.

Azt kérdezik, miért kések, és miért koszos a kabátom.

Titokzatos mosollyal az arcomon egyszerűen megrándítom a vállam.

– Mi történt? – kezdenek faggatózni, miközben még mindig hallgatok.

– Miért vagy csendben?

– Beteg vagy?

Megrázom a fejem, és bekapcsolom a számítógépem.

– Tisztasági és némasági fogadalmat tettél?

Felemelem a kezem, jobbra-balra mozgatom, hogy jelezzem, nincsenek messze az igazságtól.

– Már tudom. Egész éjjel intenzíven dolgoztattad az állkapcsod, megerőltetted.

Elfintorodom. Nagy szám ez a Jelka…

– Dolgoztatta az állkapcsát? – kérdezi zavarodottan Petra, és amikor végre leesik neki, felháborodva felém bök az ujjával.

– Újra összejöttél Radkóval?

Felnevetek, és megrázom a fejem.

– Írtál már neki? – szegezi neki a kérdést Jelka.

– Semmi közöd hozzá! – szidja le őt kipirosodott arccal Petra.

– Szóval igen.

Bekapcsolódik Janka is, a csajok pedig elmesélik neki, mi történt előző nap. Sajnálatát fejezi ki, én pedig bólintok.

Jankával nem olyan közeli a kapcsolatom, mint Petrával és Jelkával. Nincs vele semmi bajom, csak ő sokkal csendesebb, introvertáltabb, és ritkán kapcsolódik be a beszélgetéseinkbe. Többnyire csak bejön, elvégzi a munkáját, majd megy is.

– Lehet, hogy Nina ma hiénának adja ki magát. És mint tudjuk, a hiénák nem beszélnek. – Itt felvonyít.

Kívülről nézve talán furcsa, de ez a két csaj tényleg szereti egymást, bár leszedik egymásról a keresztvizet is. Főleg Jelka Petráról.

– Te ma nem fogsz beszélni? Mármint egyáltalán? – próbálja tisztázni a helyzetet Jelka.

Megrázom a fejem.

– Hogy fogod kiadni a gyógyszereket?

Néma könyörgéssel teszem össze a két kezem, és ráerősítek még esdeklő tekintetemmel is.

Felsóhajt.

Amikor megszólal a céges telefonom, felveszem és hallgatok. A vonal túlvégén nem esik le az illetőnek, hogy el kellene mondania, mit szeretne, és nem várni a válaszra. Azt gondolja, valami baj van a vonallal, ezért újra és újra hív. Úgyhogy átadom a telefont Petrának.

Csendben dolgozom minden olyan feladaton, ami nem igényel beszédet. Elkészítem a megrendelt gyógyszereket, elrendezem a raktárban az új gyógyszereket és a többi árut, felviszem a számlákat a rendszerbe a könyvelőnek, valamint a receptek számláit is a biztosítónak, ezt kedvelem a legkevésbé, dehát ez van.

Az ebédet ma kihagyom, mert még ott a másik croissant-om reggelről.

Petra kimegy ebédelni, Jelka nem tud miattam, amit volt szíves kihangsúlyozni, én pedig behúzódom a kis konyhafülkénkbe, ami gyakorlatilag nem több egy sarokba állított kis asztalnál és három széknél.

Meglepődöm, amikor Janka odaül hozzám. Ő is várandós, ahogy a főnöknőnk, de még csak a második trimeszter felénél tart, alig látszik a hasa.

Úgy terjed ez itt, mint valami fertőzés…

Más esetben már járna a szám, hogy kitöltsem a csendet. Most viszont csak a kiskanalaink koccanása hallatszik, ahogy a forró teánkat kavargatjuk.

Bizonytalanul rám néz, én pedig zavaromban rámosolygok.

Ezt még vagy kétszer eljátsszuk, aztán kiböki:

– Félek, hogy nem leszek jó anya. – Meresztem a szemem. – Restellem, hogy ezzel terhellek, de tudod, milyen vagyok. Nincsenek barátnőim. A férjem folyton azt mondogatja, hogy nagyszerű anya leszek, de ő szeret engem, az meg nem számít. És mit tud ő az anyaságról?

Janka egyre gyorsabban magyaráz, izgatottsága nyilvánvaló.

– Tudod, én… nekem nincs anyukám. Meghalt. A nagymamámmal nőttem fel, aki már túl idős volt ahhoz, hogy neveljen. Igazából csak azzal törődött, hogy tiszta legyek, jóllakott, és járjak iskolába. Csak azért tartott meg, mert rossz fényt vetett volna rá, ha gyermekotthonban növök fel. Nem akarok hálátlannak tűnni, azt nem… de nem tudom, hogyan legyek jó anya, mert ezt senki sem mutatta meg nekem. Nem szeretném, hogy a lányom azt érezze, amit én is éreztem gyerekkoromban. Hogy nem szeretnek, nem akarnak.

Kinyitom a szám, elszánva magam arra, hogy a mai feladatomat elbukom, mert Jankának szüksége van a vigasztalásra. El akarom neki mondani, hogy nagyszerű anya lesz, hiszen épp ez az aggodalma jelzi, hogy már most is az. És a legfontosabb, hogy szereti a kisbabáját.

Már épp gördülnének ki az első hangok a torkomból, amikor tekintetem a faliújságunkra esik, ahová a különböző rendezvényeinken készült több tucat fotót tűztük ki. A mi gyógyszertárunk egy hálózat része, és évente néhány alkalommal találkozunk nagy társasági eseményeken.

Kézen fogom Jankát, odavezetem a faliújsághoz. Leveszek róla három fotót.

Mind az idei gyereknapon készült. Janka a férje unokahúgával volt ott. Kezébe adom az első fotót, amelyen az ugrálóvárban ugrál vele, fogják egymás kezét és nevetnek. Aztán a másodikat, ahol az egyik területi igazgató féléves kislányát tartja a kezében, arcáról sugárzik az abszolút rajongás.

Végül a harmadikat, amelyen egy habpartin a földön ül, két gyerek lóg rajta, és még néhány áll körülötte. Egy csomó boldog arc.

Egy könnycsepp hullik arra, amelyiken a kisbabát tartja. Aztán egy másik.

– Imádom a gyerekeket. Talán az első gyereknél egyik anyuka sem tudja, mit kell csinálni, igaz? – törli le a könnyeit, és finoman elmosolyodik. Lelkesítően viszonzom a mosolyt.

– A férjemnek négy fiatalabb testvére van, akinek segített. Ő majd ad tanácsot, vagy felhívom az anyukáját. Talán eljönne hozzánk pár hétre a szülés után, megkérdezem tőle. Az is lehet, hogy… az aggodalmaim feleslegesek, és ösztönösen tudni fogom mit, hogyan kell.

Buzgón bólogatok. Újra felszárítja a könnyeit, és kitűzi a fotókat a faliújságra, majd megsimítja a karom. – Köszönöm! Én… tudod, hogy nem vagyok… egy túlságosan társasági lény. Beszélnem kellett erről egy másik nővel.

Istenem, annyira szeretnék neki mondani valamit! Ölelésre nyitom a karom.

Érzem, hogy tétovázik. Aztán kissé esetlenül megölel. Tiszta szívből a karomba zárom.

– Na… jó, most már megyek, megkönnyebbültem.

Indul átöltözni, én pedig figyelem, ahogy láthatóan zavarban van, amikor a kabátját veszi fel. Szipog még egy picit.

Elköszönök tőle.

A teám már hideg, de egyáltalán nem bánom, mert a mellkasomat kellemes melegség járja át.

Délután beugrok az élelmiszerüzletbe. Hihetetlen gusztusom támadt a turistaszalámira, otthon pedig nincs, én meg nem vagyok hajlandó kifzetni a túlárazott vákuumcsomagoltat. Ezért a csemegepultnál mutogatással és jelentőségteljes tekintettel próbálok szót érteni.

Az eladók itt ismernek, a nevemet is tudják, ezért elárasztanak kérdéseikkel, de én csak a vállam vonogatom, még ha kínos is, szalámihoz kell jutnom.

A zsákmánnyal végül a pénztárhoz megyek, ahol az ujjaimon mutatom a pénztárosnak hány kiflim van, majd a bankkártyámmal integetek neki.

Útban kifelé a boltból hallom, ahogy a kolléganőjének mondja:

– Miért van az, hogy decemberben csupa holdkóros mászkál erre?

Nem sértődöm meg, nem vagyok olyan mimózalelkű.

Miután a biciklimet a helyére teszem a pincében, felsétálok a lépcsőn a lakásomig.

A második emeleten a liftnél összefutok a szomszédasszonyommal, Gajdošíková nénivel.

Mosolyogva integetek neki.

– Jó napot, Ninka, jó napot! Hogy van? Hogy szolgál az egészsége? Reggel láttam, hogy biciklivel indult dolgozni. Nem fázik?

Megint csak mosolygok és vállat vonok, nehogy azt gondolja, nem figyelek rá.

– Nem hallom, édesem, mondja hangosabban! – Piszkálni kezdi a fülét. – Felhangosítom a hallókészülékem. – Kissé zavarban vagyok, ahogy figyelem. – Na, most jó, beszéljen, most már hallani fogom magát!

Nem szabad, de olyan reményteljesen néz rám, hogy nem okozhatok neki csalódást.

Így kinyitom a szám, úgy teszek, mintha beszélnék, erőteljesen artikulálok és hadonászok a kezemmel, a számat azonban egy hang sem hagyja el.

Gajdošíková néni ütögetni kezdi a fülét, majd kiveszi a hallókészülékét, és dühösen nézegeti.

– Ostoba vacak, egy szót sem hallok! Mintha némafilmet néznék! Bocsásson meg, Ninka! Holnap szólok a fiamnak, hogy elromlott, vegyen nekem egy újat. Minek vannak ezek a modern találmányok, ha nem működnek? Micsoda ócskaság!

A szitkozódást folytatva beszáll a liftbe, én pedig… a pokolra jutok.

Ezért a pokol kénköves tüzén végzem.

Otthon randizom egyet a szalámis kiflimmel. Na jó, kettővel. Majd még eggyel. Veszek egy zuhanyt, és letelepedem a csendes nappaliban.

Olyan nyugalmat érzek magamban, amilyet már nagyon rég nem.

Sosem gondoltam volna, hogy a csendnek ekkora hatalma van.

Hogy le tud nyugtatni egy dühös és rémült férfit.

Hogy a csendnek köszönhetően bizalmat kapok ajándékba egy zárkózott kolléganőtől.

Hogy egy őszinte mosoly annyi szót helyettesíthet.

Nem is tudom, miért, de apám jut eszembe.

Elment tőlünk, amikor kicsi voltam, új családot alapított. Gyerekei is születtek, egy fiú és egy lány. Engem pedig valamiért kizárt az életéből. Nem találkozott velem, csak a tartásdíjat fizette. Amikor nagykorú lettem, és a tartásdíj eltörlését a bíróságon kellett kérni, nem jelent meg a tárgyaláson.

Ennyi éven keresztül nem keresett.

Csak egyetlen alkalommal, körülbelül két évvel ezelőtt próbált felhívni. Éppen dolgoztam, és amikor a telefonhoz értem, már csak a nem fogadott hívást láttam és egy üzenetet.

„Szia, itt Ignác, az apád! Szeretnék veled beszélni.”

Üzenete annyira felzaklatott, hogy néhány napig zombiként mászkáltam.

Nem válaszoltam rá, nem is hívtam vissza. Többé nem jelentkezett.

Máig nem tudom, honnan szerezte meg a telefonszámom. Anya azt mondta, nem ő adta meg neki, és az, hogy keresett, őt még nálam is jobban felzaklatta.

Azt a számot, amit akkor nem hívtam vissza, két éve őrzöm a telefonomban.

Kezembe veszem a mobilom, és a névjegyzékben a nevéhez görgetek.

Ignác Gerim. Az apám.

Nem gondolkodom, csak tárcsázni kezdek.

Nem akarok beszélni vele, csak…

– Halló! – szól bele egy férfihang, amely a lelkem mélységes bugyraira rezonál.

– Nina? Ninka? Tényleg te vagy az? Ott vagy?

Amikor hallom, hogy kimondja a nevem, nem tudom visszatartani a zokogást.

– Kislányom, ne sírj! Istenem, csak ne sírj!

Sokáig hallgatunk, mert mindketten sírunk. Hallgatom apám zokogását, ő pedig az enyémet.

Nem mondott semmit, nekem mégis patakokban folyik a könnyem, nem tudom megállítani.

Anyám katolikus, és mint mélyen vallásos embert, nagyon megviselte a válás. Három évvel később újra férjhez ment, leginkább miattunk. Jarko rendes fickó volt és jó apa. Nem tett különbséget köztem és a húgom között, még ha én nem is az övé voltam. Szeretett bennünket. Néhány évvel ezelőtt halt meg rákban, és bár mindent elkövetett annak érdekében, hogy a férfiminta ne hiányozzon az életemből, mindig itt cipeltem magamban, hogy az apámnak nem kellettem.

– Ninka… nem is tudom, mit mondjak. Olyan boldog vagyok, hogy hívtál. Ha adnál nekem egy esélyt, és beengednél az életedbe, az lenne a legszebb karácsonyi ajándék, amit egy ilyen vén hülye, mint én, kérhet.

Egy hangfoszlány szökik ki belőlem, ami a nevetés és a nyöszörgés jegyeit egyaránt hordozza magában.

– Anyáddal nem értettük meg egymást – mondja gyorsan, mintha attól tartana, hogy leteszem. – De az, hogy téged is elhagytalak, hogy nem tartottam veled a kapcsolatot, a legnagyobb hiba, amit életemben elkövettem. Nincs nap, hogy ne sajnálnám.

Egy hónapja még azt mondtam volna neki, hogy nincs rá szükségem. Hogy nem is ismerem, hogy számomra ő csak egy idegen, és az az apám, aki felnevelt.

Most mégis őt hallgatom a telefonban. Nem akarom megbánni, hogy sosem derítettem ki, képes lennék-e szeretni őt.

Felsóhajtok. Hangosan.

– Ninka, értem, hogy nem akarsz velem beszélni. Hívj fel bármikor, úgy is lehet, hogy csak én beszélek! Elég nekem az a tudat, hogy ott vagy a vonal másik végén. Annyi időt adok neked, amennyire csak szükséged van – győzköd buzgón. Hallom, milyen ideges. Mennyire fontos ez neki.

Hallgatok, és hálás vagyok a mai feladatomért, mert elöntenek az érzelmek, és akkor sem lennék képes megszólalni, ha lehetne.

Miért nem jelentkezett annyi éven át? Hiszen nem költöztünk el. Miért nem jött el hozzánk? Miért nem próbált megkeresni engem? Miért adta fel egyetlen sikertelen hívás után?

Miért, miért, miért?

Özönlenek a kérdések a fejembe, nyomnak és szúrnak. Vége a nyugalmamnak, nem vagyok jól. A halántékomra szorítom a kezem.

– Hát akkor én… megyek – mondja hosszú szünet után. – Majd újra hívjuk egymást, jó? – köhint. – Akkor jó éjszakát… Ninka!

Leteszi.

Igyekszem a szoba csendjére koncentrálni. Ez a csend nem üres, olyasféle hangja van, mint a fülzúgásnak. Éppen ez a finom zúgás nyugtat meg, az izmaim ellazulnak, a kérdések szertefoszlanak. Később jön el az idejük.

Furcsa. Egész életemet zajban élem, és csak ma tudatosítottam magamban, hogy a csend is lehet válasz. És ha a csend nem is válasz, az ember azt megtalálja a csendben.

NYÁLAS ÉS FARAGATLAN

– Várj csak, egy szédült nőszemély a mozgólépcsőn menetiránnyal szemben száguldozott, mert van valami őrült adventi terve, és idegesítő fajankónak nevezett…

– És azt is mondta, hogy nyálas vagyok – teszem hozzá.

– Oké. Idegesítő, nyálas fajankónak nevezett, és az anyja telefonszámát adta meg?

– Pontosan.

Lehet, hogy tényleg elment az eszem, de szinte elégedettnek érzem magam.

– És te újra látni akarod? – röhögött rajtam az öcsém. – Ismered egyáltalán az érzést? Az elutasítást?

– Csak hírből. A barátnőid általában lelkesen beleegyeznek – piszkálom vissza, mire fintorogni kezd. – Nem is tudom, érdekel-e. Egyszerűen lenyűgöz, és szeretném megismerni. Soha nem találkoztam még hozzá hasonló nővel.

És nem utasított el.

– Jó csaj?

Emlékszem kerek arcára, dús barna hajára és csábító domborulataira a vörös ruhájában. Vonzó. A külsejénél jobban érdekel azonban a személyisége. Az a két csillogó szem és a kiszámíthatatlan, gyönyörűen metszett száj. Viszont ha megpróbálnám elmagyarázni Jergušnak, hogy a személyisége bűvölt el, hahotázva a földre borulna, és élete végéig minden családi ünnepen azt magyarázná, milyen töketlen vagyok.

– Szép.

– Akkor áraszd ki rá legendás csáberőd, és karácsonyra a tiéd, hát nem? Hol itt a probléma? A nők imádnak téged. A kis arányos, langyi pofikád, az öltönyödet, a stabil és zsíros állásod, a nyitottságod egy komoly kapcsolatra… Hiszen kész főnyeremény vagy.

– Csak azért vagyok langyi, mert te csúnya vagy?

– Nem vagyok csúnya, férfias vagyok, te majom.

– Neki az sem számítana, ha én lennék az amerikai elnök – térek vissza a témához. Ebben biztos vagyok. Őt nem érdekli, hogy néznek ki az emberek, vagy milyen beosztásban vannak.