Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

I. FEJEZET

II. FEJEZET

III. FEJEZET

IV. FEJEZET

V. FEJEZET

VI. FEJEZET

VII. FEJEZET

VIII. FEJEZET

IX. FEJEZET

X. FEJEZET

XI. FEJEZET

XII. FEJEZET

XIII. FEJEZET

XIV. FEJEZET

XV. FEJEZET

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Peter Cheyney

A HAMIS KÖTVÉNYEK

fordította
Tábori Kornél

BUDAÖRS, 2023

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-718-5 EPUB
ISBN 978-963-559-719-2 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

A mű eredeti címe:
Dames Don’t Care

első kiadás: 1937
az elektronikus változat az 1983. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító N.C. Wyeth (1882 – 1945) Fisk Cord Tires
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

I. FEJEZET

Micsoda hőség!

Még nem voltam a pokolban, de nem hinném, hogy ott sokkal melegebb volna, mint itt, a kaliforniai pusztaságban ezen a júliusi éjszakán.

Indio mellett száguldok el, és úgy számolom, hogy nemsokára meglátom Palm Springs fényeit. Gyorsan hajtok - legalább százzal. Ha nem lenne olyan hőség, remek éjszaka volna; de a levegő fülledt; délután homokvihar támadt, és olyan száraz a torkom, mint valami egyiptomi pergamen.

Hallottak már Kaktusz Lizzie-ről? Egy dal szól erről a hölgyről, s jelenleg épp ezt a dalt dúdolom. Nem mintha valami remek hangom lenne. A mamám mindig azt mondta, hogy a doni kozákkórus hozzám képest repedt fazék. Ami azt bizonyítja, hogy nem volt elfogult velem szemben.

No, de térjünk vissza Kaktusz Lizzie-hez. Mint említettem, ez a hölgy egy dalocskában szerepel. Nem tudom, miért, de a melódia folyton a fejemben zümmög. Két évvel ezelőtt hallottam először Sonorában egy cowboy-tói; akkoriban épp a Yelltz-féle bandát kerítettem hurokra, gyilkosság és emberrablás miatt. Az a cowboy derék fickó volt; elővette a gitárját, és füstös, rekedt hangján énekelt a mexikói menyecskéről, aki faképnél hagyta. Órákon át énekelt olyan szomorúan, hogy egy halálos ítélet röhögtető viccnek hangzott volna ehhez a szomorú dalhoz képest.

Kint élek a pusztán egyedül,
Csak az esti szellő hegedül,
Szívemet ma tefeléd kitárom,
Neked zeng ma egyedül gitárom.

Kaktusz Lizzie szebb volt biz’ a szépnél,
Szerettem, de otthagyott faképnél.
Nem ismertem szebbet még tenálad,
Kaktusz Lizzie meghalok utánad!

Ezt a nótát dúdolom, kitűnően illik a hangulatomhoz. Egyébként rátértem az egyenes útra, és most már láthatom Palm Springs lámpáit. Úgy hallottam, hogy ez a Palm Springs remek kis városka. Az ember mindent kaphat: gyémántos nyakláncot a legelőkelőbb ékszerésznél, ötvendolláros parfümöt, de ugyanakkor fejbe kólintást is, whiskysüveggel. Az országút menti mulatók igen sötét helyek, így mesélték, s az ember nemcsak az önbizalmát, de a fogait is könnyen elveszítheti.

Beérek a városba, igen fáradt vagyok. Meséltem Kaktusz Lizzie-ről, ugye? Úgy hallottam, ezen a helyen sok hasonló tűzrőlpattant leányka akad, aki talán megijed egy kisegértől, de ugyanakkor egy stilettó-t, kis tőrt visel a harisnyájában. Állítólag nem egy jóhiszemű fickót késeltek meg a Palm Springs-i lányok.

Ami engem illet, szeretem a lányokat. Van valami vonzó bennük. No, és a ritmus. És bű és báj. Nem is tudom, mit kezdenék, ha nem lennének leánykák a világon.

Már majdnem végighajtottam a városon, s egyszerre neonfényt látok. „Szendvics és virsli”, mondja a fényes tábla, és érzésem szerint ez az a hely, amit keresek. Lassítok. Amikor kiszállok, olyan merevnek érzem magam, mint egy kétnapos holttest. Nem csoda, tíz órája autózom.

Odasettenkedem az útszéli házhoz, és benézek az ablakon. Elegáns autós csárda. Tiszta és ragyogó helyiség, néhány cicababa szolgál föl. Igen csinosak. Az egyik vörös hajú, s olyan a szeme, mint a tilosra állított szemafor: veszélyt jelez. A másiknak meg olyan az alakja, hogy azt kívánom, bárcsak szabadságon lennék. Szőke a haja. A sarokban pult áll, előtte néhány asztalka. A helyiség üres, kivéve a lányokat és egy alakot, aki virslit eszik, s meglepően erkölcstelen pillantásokat vet a szőke felé.

Órámra nézek. Fél egy. Szememre húzom a kalapom, és belépek. Nem tehetek róla, ha gyakran kell bárba járnom.

- Hogy vagy, szépség? - mondom a vöröshajúnak. - Kérnék egy pár virslit és egy csésze kávét, sok tejszínhabbal, minthogy jóanyám szerint még fejlődnöm kell testileg.

A vöröshajú a szőkére mosolyog.

- No, nézd csak, Alice - mondja. - Itt van a Clark Gable személyesen.

Kávét tölt a csészébe.

- Én azt hiszem, inkább az egyik kismalac - feleli Alice.

- Foglalj helyet, idegen.

- Csak semmi izgalom - vágok vissza. - Tudom, hogy számotokra én vagyok a mesebeli herceg, de azért fékezzétek kis szíveteket. Egyébként ne felejtsd el a mustárt, viszont fokhagymát nem kérek.

- Miért nem? - kérdezi a vöröshajú. - Randevúd van?

- Nincs - felelem. - De sohasem eszem fokhagymát. Veszélyes dolog. Az ember sohasem tudja, mi történhet. Ismertem egy alakot, aki egyszer fokhagymás virslit evett, és a szívszerelme egy óra múlva fölhívta a hadügyminisztériumot: gázmaszkot kért.

Odateszi elém az ennivalót.

- Most érkeztél, mi? - kérdezi barátságosan.

- Ühüm! - felelem. - Magdalénából, Mexikó felől. A barátomat keresem. Sagersnek hívják, Jeremy Sagersnek. Egy kis pénzt hoztam neki. Hallottál róla?

- Nohát! - kiáltja a vöröshajú. - Micsoda véletlen! Ismerjük ezt a Sagerst. Láttam, amikor a Virslis Annie-vel beszélgetett. Úgy hiszem, az öreg mamuska valamelyik mulatójában szerzett neki állást. Biztos az egyik nagyon elegáns bárban.

- No, ne mondja, az is akad errefelé? - gúnyolódtam. - Micsoda remek város!

- Meghiszem azt - feleli. - Minden van itt. Csak te hiányoztál.

- Mondd, kedves - folytatom ki ez a Virslis Annie?

- Elaggott hölgy - feleli a szőke. - Bájos teremtés. Hatkor kezdi az ivást, dupla Martinivel, és éjfélre már alaposan berúg. Aztán idejön, és megeszik fél tucat virslit. Vagy még többet. Azt állítja, hogy a virsli fölszippantja az alkohol mérgét, és megakadályozza, hogy csinos fiatal cowboyokat lásson maga előtt, amikor senki sincs a közelében. - Lehalkítja a hangját. - Vigyázat, épp jön!

Megfordulok.

Furcsa nő érkezik. Igen érdekes látvány. Valami pulóvert, kék sportszoknyát és strandcipőt visel. Kissé nyűttnek látszik, de megállapítom, hogy jobb családból származik.

Odamegy az egyik asztalhoz, és leterül a székre. A lányok munkához látnak. Előbb engem szolgálnak ki, de én udvariasan fölállok, és odateszem a virslit Annie elé.

Rám néz.

- Kihez van szerencsém? – mondja.

- Nem fontos, nem is érdekes - felelem. - De talán segíthet nekem, kedves kisasszony. A lányok mesélték, hogy maga állást szerzett egy fickónak, akit éppen keresek. Jeremy Sagersnek hívják. Jó hírem volna a számára, és szeretném sürgősen közölni vele.

Annie nekilát a virslinek.

- A Miranda Hotelban juttattam álláshoz - feleli -, de olyan pocsékul dolgozott, hogy kidobták. Aztán ő maga szerzett munkát. Most kint van a Hacienda Altamirában. Ez egy mulató, kint a pusztán.

Csuklani kezd, majd sír. Látni, hogy igen részeg.

- Csak semmi izgalom - mondom. - Hol van ez az Altamira?

Kicsit összeszedi magát.

- Vágjon át a városon, cowboy - feleli s amikor kiért, forduljon jobbra a benzinkútnál. A mulató körülbelül harminc mérföldnyire van, nem lehet elkerülni, mert csak egy út van. De ha a maga helyében lennék, nem vinnék pénzt magammal. Furcsa társaság gyűlik ott össze.

Megköszönöm, fizetek és indulok.

Gyorsan kiérek a pusztaságra. Sok útszéli ház, ranch és farm mellett haladok el, de aztán gyérülnek a házak, és nemsokára kopár dombsor meg kaktuszerdő vesz körül. Már vagy húsz mérföldnyi utat tettem meg: újra a Kaktusz Lizzie-t kezdem dúdolni.

Tűnődöm. Hogy él ez a Sagers fiú a pusztaságban? Vajon érdekesnek találja ezt az életet? Fiatal srác, kár lenne, ha…

Észreveszem a házat. Az út keskenyedik, és igen göröngyös. Jobb felé kanyarodik félkör alakban, s a félkör közepén áll a Hacienda Altamira. Veranda fut rajta, és kaktusz díszíti mindegyik oldalon. A bejárat fölött neonfényes tábla ragyog. Amikor közelebb érek, jazzt hallok. A zenekar kitűnő.

Otthagyom a kocsit. Nem a többi jármű közelében, persze, hanem óvatosságból néhány fa árnyékában, egy omladozó falkerítés mellett. Itt gyorsan megtalálom, ha szükség volna rá. Nem jó, ha az ember a bejárat előtt, föltűnő helyen hagyja az autót, mert még a végén valaki fölhasítja a gumikat.

Bemegyek a kapun. A hely mexikói stílusban épült. Folyosó vezet befelé, a végében függöny. A gitárzene a függöny mögül szól. Végigsétálok a folyosón, félrehúzom a függönyt, és belépek.

A helyiség elegánsabb, mint gondoltam. A falat faburkolat takarja, s a padló is parkettás. Szemközt, a bárpult mellett néhány kőlépcső visz valami különszobába, e mögött faerkély vezet az egész helyiség körül. Balra hatalmas ablakok.

Középen, az asztalok között táncparkett. Fiatal, dzsigolóképű alak egy nála jóval idősebb hölgyet tangóztat.

Magas, karcsú, csinos fickó, mexikói bricseszt, selyeminget visel, és ostobán mosolyog. Undorral táncol, látni, hogy úgy pendergeti a partnerét, mintha csörgőkígyó lenne. A négytagú zenekar valami spanyol muzsikába kezd. A pult mellett négy-öt alak üldögél, legtöbbjük cowboyruhában, majdnem elegánsan.

Fölöttem, az erkélyre vezető helyiségben nevetést meg beszélgetést hallok. A bal oldalon az ablak mellett három mexikói ül, és tequilát iszik. Jobboldalt részeg társaság szórakozik: néhány fehér szmokingos férfi s fölékszerezett hölgy.

Amikor belépek, a bárpultnál ülő alakok jól megnéznek, majd tovább beszélgetnek a mixerlánnyal. Igen csinos.

A táncparkett mellett keresek asztalt, és leülök. Kis idő múlva egy csámpás alak lép hozzám; olyan sovány, hogy valósággal hálni jár belé a lélek. Megkérdezi, mit akarok; sonkás tojást rendelek és whiskyt. Aztán a dzsigolót figyelem.

Ide-oda ráncigálja a partnernőjét, és látom a zenészek vigyorgó képén, hogy itt valami ostoba tréfáról van szó. A fickó nyilván unja az egészet. Amikor elém keverednek, bocsánatkérően vigyorog, és kétszer is kacsint.

Aztán elhallgat a zene, és a táncospár visszatér az asztalhoz. Pezsgőt isznak. Néhány perc múlva a különszobából egy remek szmokingos, selyeminges alak jelenik meg. Észrevesz, rám mosolyog, és odalép hozzám.

- Jó estét, senor! - mondja idegenszerű kiejtéssel. - Örvendek, hogy itt üdvözölhétém. Rémélém, még van élégédvo mindénnél.

Mosolygok.

- Igen, köszönöm.

- Régóta van a környékén? - kérdezi. - Nem hinném, hogy láttám volna itt. De annál jobbán örülök. Igen szerencsés, senor, hogy még nyitva tálált bennünkét, mert hisz már három órá ván, de ma esté kis társaság gyűlt össze, és tovább tártok nyitvá. Rémélém, újra megtisztél jélénlétével.

A pincér megérkezik a whiskyvel. Töltök magamnak, és megkínálom a tulajdonost is.

- Kihez van szerencsém? - kérdezem.

Mosolyog, és kezével int, Hogy nem iszik.

- Pereira vagyok – mondja - a mulató igázgátója. Igen kéllémes hély, ha jól isméri az ember.

- Örvendek - mondom. - A környéken maradok egy kicsit, találkozunk még.

Mosolyog és megy.

Egy kis idő múlva visszatér a pincér, hozza a sonkás tojást. Aztán a zenekar újra játszani kezd, és a dzsigoló újra a nővel táncol. Az öreg hölgy annyira szeret rumbázni, hogy alig fér a bőrébe. Ide-oda ugrál, mintha gyík mászott volna a nyakába.

Amikor odaérnek hozzám, gyorsan fölhajtók egy whiskyt, és úgy teszek, mintha be lennék csípve. Fölnézek a fickóra, és vigyorgok. Visszavigyorog.

- Hogy vagy, te nyimnyám? - mondom jó hangosan.

Halálos csönd támad. A jobb oldalon levő társaság fölnéz. A pultnál ülő alakok megfordulnak. A dzsigoló abbahagyja a táncot, visszavezeti a nőt az asztalához, és közönyös képpel, lassan odalép hozzám.

- Mit mondott? - kérdezi.

- Azt kérdeztem, hogy vagy, te nyimnyám. Te kis műselyemfiú.

Igen gyorsan cselekszik. Előrelép, s amikor föl akarok kelni, elgáncsol és egyben orron vág. Elvágódom, de gyorsan fölugrok. Horogütést mérek rá, de félreugrik, s amikor jobbegyenessel próbálkozom, oldalra vágja az öklömet. Megragadom az ingénél fogva, magam felé húzom, mire dzsigolótrükkel elgáncsol. A földre zuhanunk. A zenekar elhallgat. Esés közben látom, hogy Pereira jön felénk.

Föl akarok kelni, de a dzsigoló újra leüt; amikor végre föltápászkodom, mindenki azt hiszi, hogy alaposan elintézett. Helyes. Ez a célom.

Tántorogva lépek előre, aztán csuklom egyet.

Pereira mosolyogva néz rám.

- Senor - mondja. - Sajnálom, hogy ápró vitájá támádt az égyik álkálmázottámmál. Kérém, ne tégyé többét.

Udvariasan leporolja a kabátomat.

A dzsigoló visszatér az asztalához, az öreg nő mellé.

- Kérém, nyugodjék még, senor - mondja Pereira. - Nem szérétjük a botrányt.

Leülök.

- Igen - mondom. - Sokat ittam, mielőtt idejöttem, és a fickónak különben is igaza volt, hogy leütött. Úgy látszik, nem is nyimnyám fráter.

Pereira mosolyog.

- Nézze, Pereira! - mondom. - Menjen oda hozzá, és mondja meg neki, hogy sajnálom a történteket, szeretném, ha inna velem egy whiskyt, és kezet ráznánk. Odaülök az ablak mellé, ahol nincs olyan meleg.

Fölállok és odaimbolygok a másik oldalra, az ablakok mellé, és leülök a sarokba. Pereira odamegy a dzsigolóhoz, és mond neki valamit. A táncos föláll, odaszól az öreg nőnek, majd lassan az asztalomhoz jön. A szemembe néz és kacsint.

- Hallgass meg, pajtás - mondom jó hangosan. - Beismerem, hogy csúnyán viselkedtem, nem kellett volna csúnyákat mondanom. Ha te nyimnyám vagy, én vagyok a kínai császár. Ülj le, és igyál valamit.

Kezet fogunk, közben valamit gyorsan a tenyerembe nyom. Aztán odakiáltok a pincérnek, áthozza a whiskysüveget, és leteszi. Most már senki sem figyel ránk. Italt töltök, cigarettára gyújtok, s az asztal alatt gyorsan megnézem, mit dugott a fickó a kezembe.

Titkosrendőr-jelvény. Visszacsúsztatom a kezébe.

- Oké, Sangers - mondom és mosolygok. - Mi a helyzet?

Cigarettára gyújt, és gyorsan beszélni kezd, széles mozdulatokkal és vidáman, mintha egy jó sztorit mesélne.

- Sok nyom van - mondja -, de egyik sem döntő. Amikor ideérkeztem Palm Springsbe, munkát kerestem. Mindenkinek azt mondtam, hogy Hollywoodban voltam statiszta, és most nincs munka a stúdiókban, összeköttetésbe kerültem egy öreg nővel, aki a Mirandában szerzett állást, de hamarosan rájöttem, hogy ebbe a mulatóba kell kerülnöm. Lustálkodtam, mire kidobtak a szállóból. Végre sikerült itt táncosi állást szereznem.

- Milyen hely ez?

- Igazán remek. Itt mindent megtalál az ember. Alaposan megkopasztják a vendéget. Az emeleten játékbarlang van; a rulett olyan hamisan folyik, hogy a krupié egyik este sírva fakadt, mert az egyik vendég véletlenül nyert. Az a fickó ott a sarokban, az a furcsa bajszú: kokaincsempész. Három évvel ezelőtt túljárt a New York-i rendőrség kábítószerosztályának eszén. A szakma gyöngye. Egy bélyeg hátára elférne, ha le akarnám írni, milyen bűntényt nem követett el. A vendégek se mind úrifiúk. Egyik-másik a közeli nyaralókból jön ide a lányok miatt, de akad olyan is, akinek villamosszékben volna a helye. A nők is vegyes társaság. Némelyik itt dolgozik, némelyiket nem ismerem.

Elém tolja a flaskát.

- Nálad mi a helyzet? - kérdi.

- Úgy teszek, mintha a mexikói Magdalénából jöttem volna - mesélem. - Azzal az ürüggyel kereslek téged, hogy valamelyik barátod pénzt küldött számodra. A pénz a bankban van, s jó ürügy lesz arra, hogy innen eltávozhass. Egy-két hétig itt akarok maradni, hacsak nem történik valami. De mondd csak: hol a nő?

- Itt van - feleli. - De eddig nem sikerült kiismernem. Jó lesz vigyázni. Nem az övé a lokál. Pereira úgy bánik vele, mint a ronggyal. Úgy tesz, mintha lokálnő lenne; veszélyes macska. Jó a modora, és pompásan öltözködik. Az igazi nagyfőnök Pereira.

- A nő itt is lakik? - kérdem.

- Nem. A Dry Lake felé, az útelágazás mögött egy kis ranch van, ott él. Nincs messze, alig tíz mérföldnyire. Rendszerint senki sincs ott, csak egy takarítónő. Sokszor egy lélek sincs arrafelé.

- Helyes - felelem. - Ide figyelj! Néhány perc múlva elmegyek, és megnézem azt a ranchot. Talán a házat is alaposan megvizsgálom, ha senki sincs a közelben. Miután eltávoztam, közöld mindenkivel, hogy egy barátodtól pénzt kaptál, és most elmégy Mexikóba a dohányért. Holnap csomagolj össze, menj Palm Springsbe, és folytasd a komédiát. Mondd mindenkinek, hogy Mexikóba utazol. Keresd föl a rendőrfőnököt, és kérd meg, hogy hanyagolja ezt a mulatót, amíg itt tartózkodom. Szólj neki, hogy utasítsa a bankigazgatót: a hamisított kötvények miatt ne csapjon lármát. Aztán tűnj el. Autón menj Yumáig, hagyd ott a kocsit, és repülővel térj vissza Washingtonba. Közöld a főnökséggel, hogy megérkeztem, és minden rendben van. Világos?

- Az hát - feleli. - De nem tetszik nekem ez a dolog, Lemmy. Lehet, hogy itt valaki kiszagolta, hogy nem is táncos vagyok. Gyanakodnak rám.

- No, és? - felelem. - A gyanú még nem ártott meg egyikünknek sem.

Iddogáltunk és beszélgettünk; egy kis idő múlva fölállok, föltűnően kezet rázok vele, és a számlát kérem. Fizetek, hangosan buenas noches-t kívánok Pereirának, aki a bejárat körül álldogál, s úgy mosolyog, mintha az imént megdicsőült volna. Beszállok az autóba, és indulok.

Nemsokára az elágazáshoz érek, és az országúton folytatom a sétakocsikázást. Még mindig nagy a hőség. Rálépek a gázpedálra, és végigsüvítek a kihalt úton. Csakhamar megpillantom a ranchot. Olyan, mint a többi. Megállok egy fa mögött, és kiszállok. Körülnézek. A ház sötét, egy lelket sem látok.

Megtalálom a kertkaput, és bemegyek. Lassan a hátsó verandához lopakodom, kopogok az ajtón, de senki sem felel.

Körülnézek, majd előveszek egy kis acélszerszámot, és két perc múlva nyitva az ajtó. Előveszem a zseblámpát. Valami hallszerűségben találom magam, elég jó bútorok között. Előttem folyosó, jobbra-balra ajtók. A folyosó végén néhány lépcső vezet az emeletre. Érzésem szerint a hálószobában lesz, amit keresek. Végiglopózok a folyosón, majd föl a lépcsőn.

Négy szoba van az emeleten. Melyik lehet a háló? Az egyik cselédszobának, a másik raktárnak látszik. Mindenféle limlom hever benne. A harmadik a folyosó másik oldalán akárkié lehet, nem találok benne jellegzetes vagy föltűnő nyomot. Az utolsó szoba ajtaja be van zárva, tehát nyilván jó helyen járok.

Újra előveszem a kis acélszerszámot, s a zár csakhamar kinyílik. Belépek. Ez az. Hálószoba illat. Remek-parfüm. Mindig szerettem a szegfűszagot.

Átvágok a szobán, lehúzom a redőnyt, aztán lámpát gyújtok és körülnézek.

Ez a nő szobája, nem kétséges. Az egyik fotel támláján estélyi köpeny. A fal mellett hosszú sorban a cipők. Remek cipők. Parányi fekete, magas sarkú lakkcipők, estélyi cipők szaténból és másféle selyemből, könnyű sétacipők, lovaglócsizma satöbbi. Remek cipők, mondom. Látszik, hogy a tulajdonosnak fene jó ízlése van. Ha más holmija is ilyen kitűnő, érdemes lesz vele közelebbi ismeretséget kötni.

Körülszimatolok. Megpróbálom elképzelni, hogy hová rejthette ez az eszes lányka azokat az iratokat, amelyeket jól el akart dugni. Úgy, hogy senki se találhassa meg. Nyilván magánál hordja őket, vagy valami egyszerű és szembetűnő helyre tette, amit a rendőrség figyelemre se méltatna.

A sarokban egy kis asztalon néhány könyv van. Odamegyek. A legfelső kötetekben semmi, de amikor a negyedikhez érek - bőrkötéses verseskönyv -, megdobban egy kicsit a szívem. A könyv belső ötven lapjába nagy négyszöget vágott ki valaki, és oda rejtette a leveleket. Megnézem a legfelső borítékot. Újra megdobban a szívem. A borítékon ez a cím áll: Grantworth C. Aymes úrnak, Claribel ház, New York.

Úgy látom, hogy túljártam Henriette eszén. Zsebre vágom a levélcsomót, visszahelyezem a könyveket, bezárom az ajtót, és lemegyek. Körülnézek, Hogy van-e valaki a nyomomban, de senkit sem látok.

A kapun át megyek vissza az útra, beszállok az autóba, és már-már elindulok Palm Springs felé, amikor váratlan ötletem támad. Visszamegyek a Hacienda Altamirába, és még egyszer körülnézek.

Körülbelül tizenöt perc alatt érek oda.

A neonfényt eloltották, a lokál teljesen sötét. Egy lelket sem látok. A legfelső emeleten valami kis fény szűrődik ki a redőny mögül.

Odamegyek a bejárathoz. Bezárták. Aztán eszembe jut az ablak a bal oldalon. Megkerülöm a házat. Az ablakot is bezárták, de könnyen kinyitom.

A hold előbújik a felhők mögül, és megvilágítja a terem egy részét.

Becsukom az ablakot magam után, és elindulok a bárban. Nesztelenül lépkedek. Furcsa érzésem támad. Különös, hogy olyan gyorsan becsukták a mulatót, hiszen úgy látszott, mindenki kitűnően érezte magát.

Amikor a zenekari emelvényhez érek, ahol a bárpult áll, megállók. Látom a kőlépcsőket, amelyek a félemeletre vezetnek. A holdfény megcsillan valamin. Odamegyek, fölemelem. Ezüst selyemszalag, amit Sagers viselt az ingén. Úgy látszik, valaki letépte róla.

Eloltom a zseblámpámat. Hallgatózom. Semmi nesz. Lassan indulok fölfelé. Tapogatom a falat, ajtót keresek. A pult mögé lépek. Bizonyára ajtó nyílik mögötte, az erkélyre vagy az emeletre. Meg is találom. Gyorsan fölkattantom a zárat. Kis folyosó tárul elém. Szemben raktárszoba. Belépek. Meggyújtom a zseblámpát. Körülbelül tizenöt négyzetláb a szoba nagysága; boros- és whiskysládák állnak benne, s néhány hatalmas jegesláda. A padlón néhány üres palack hever.

Odamegyek, fölnyitom az egyik jegesláda tetejét. Zsákkal van tele. A második jegesláda viszont Sagersszel van tele. Zsákba dugva fekszik; látom, alaposan agyonlőtték. Úgy látszik, menekülni próbált, mert a lábán két lövés nyomát látom. Később, közelről, halántékon lőtték. Az ingén lőpornyom. Visszahelyezem a jegesládába, és becsukom a tetejét. Kimegyek a raktárhelyiségből, bezárom az ajtaját, és italt keverek magamnak a pult mellett. Aztán az ablakon keresztül kimegyek. Visszasietek az autóhoz, és elindulok Palm Springs felé.

Forró az éjszaka. Még mindig nagy a hőség. Csak szegény Sagersnek nincs melege.

II. FEJEZET

A leveleket mindenesetre sikerült megszereznem.

Amikor körülbelül tíz mérföldnyire vagyok Palm Springstől, lassítok. Cigarettára gyújtok és gondolkodom. Talán nincs értelme nagy hűhót csapni Sagers agyonlövetése miatt, különben elrontom a hamisítási ügy esélyeit.

Akárki lőtte is le a fickót, nyilván el fogja temetni még reggel előtt. A gyilkosságot mindenképp ügyesen tervezték. Sagers nyilván elmondta, amit megbeszéltünk: Mexikóba utazik valami kis pénzért. Éppen ezért senki sem fogja keresni. Különben is, ki a fene bánja, ha egy dzsigolóval kevesebb van a világon. Mindenesetre jó lesz, ha összeköttetésbe lépek a helyi rendőrfőnökkel, közlöm vele Sagers halálát, és megkérem, hogy ne csináljon semmit, amíg a környéken vagyok.

Amikor a főutcára érek, megállítom az autót az egyik lámpa alatt, előveszem a leveleket, és olvasni kezdek. Három levél. A kézírás igen szép, úgyszólván gyöngybetűs: a sorköz is rendes. Látszik, hogy értelmes ember írta.

Az első levelet a connecticuti Hartfordban levő „Arany szarvas” szállóban írták, január harmadikán. Így szól:

„Kedves Grantworth!

Tudom, hogy mindig bolondnak tartottál, és nem is nagyon bántam ezt. De most ragaszkodom hozzá, hogy némi intelligenciát tegyél föl rólam.

Az utolsó két hónap alatt tapasztalt kitérő és furcsa viselkedésed megerősítette gyanúmat. Miért nem határoztad el, végre, hogy mit akarsz tenni? Vagy talán annyira önző vagy, hogy továbbra is ki akarod használni azt az előnyt, hogy a világ boldog és szolid férjnek tart, mialatt tovább folytatod a viszonyodat azzal a nővel?

Amikor a minap letagadtad ezt, hittem neked; de az utolsó néhány nap eseményei, valamint egy illetékes személy levele révén nyilvánvaló előttem, hogy bolondot csináltál belőlem, s nemcsak belőlem.

Hidd el, mégis jóhiszemű és nyugodt volnék, de őszintén megvallom, torkig vagyok ezzel az üggyel. Határozd el végre, hogy mit akarsz tenni, és tudasd velem hamarosan. Intézkedem, hogy visszatérhessek és meghallgassam döntésedet.

Henriette”

A második levél ugyanabból a szállóból kelt, január nyolcadikán:

„Grantworth,

Megkaptam leveled, és egyetlen szavát sem hiszem el. Nagyon rosszul hazudsz. Elégtételt fogok szerezni valamilyen módon. Roppantul kellemetlenné válhatok számodra, tehát ajánlom, dönts végre.

Henriette”

A harmadik levél január 10-én kelt, New Yorkban:

„Grantworth,

Ma este találkozunk. Szóval mégis arra kényszerítesz, hogy erőszakos legyek?!

Henriette”

A leveleket zsebre vágom, és új cigarettára gyújtok. A dolog azt bizonyítja, hogy az események néha másképpen történtek, mint ahogyan a legtöbben hiszik. Mostanáig mindenki azt hitte, hogy Grantworth Aymes halálakor Henriette Aymes Hartfordban tartózkodott; pedig a harmadik levél világosan bizonyítja, hogy a férfi halálának napján az asszony New Yorkban volt, és nagyon haragudott rá.

Világos, hogy Henriette miért akarta ezeket a leveleket visszaszerezni. De miért őrizte meg az iratokat? Miért nem égette el őket? Mindenesetre a három levél talán alkalmas lesz Henriette nyelvének megoldására, ha nem hajlandó szépszerével vallani. Kezdem belátni, hogy az asszonyka nem olyan nyájas teremtés, mint amilyennek látszani szeretne. Mindenféle különös ötletem támad vele kapcsolatban.

Előveszem a jegyzőkönyvemet, és megkeresem a helyi rendőrfőnök címét. Metts-nek hívják, és a háza a közelben van. Nem nagyon örül majd, hogy ilyen későn fölébresztem, de régi tapasztalatom szerint a rendőrök semmiféle ébresztgetésnek sem örülnek, akármikor történjék is.

Megkeresem a házat, és csöngetek. Öt perc múlva a rendőrfőnök nyit ajtót.

- Metts úr? - kérdezem.

Igen, feleli, és megkérdi, mit akarok. Megmutatom a titkosrendőri jelvényemet.

- Cautionnak hívnak - mondom.

Mosolyog.

- Jöjjön be - mondja. - Már hallottam magáról. A kormányzósági hivatal értesített, hogy maga intézi ezt az ügyet. A hamisított államkötvényekről van szó, ugye?

- Úgy van - felelem.

Bevezet egy földszinti, barátságos szobába, leültet, és whiskyvel kínál. Aztán vár. Okosnak látszik: hosszú, szikár a képe és kiugró, hegyes az orra. Talán sikerül zöld ágra vergődnünk.

- Kedves főnököm - mondom -, nem akarok bajt okozni errefelé. Be akarom fejezni az ügyet, mihelyt lehet, s aztán köd előttem, köd utánam. Nem kérek valami nagy segítséget. A következőről van szó. Amikor ez a hamisítási ügy kiderült, és engem választottak ki a nyomozásra, a Los Angeles-i központ egy detektívet küldött ide. Sagersnek hívják, és a Hacienda Altamirában dolgozott, mint dzsigoló.

Bólint, de nem szól.

- Ma este megérkeztem, s azzal az ürüggyel, hogy egyik barátjától üzenetet hoztam, valahogy le akartam váltani Sagerst. Amikor még éjjel visszatértem a mulatóba, holtan találtam egy jegesládában. Valaki háromszor belelőtt. Még mindig ott van. Ezt hivatalosan jelentem, főnököm, mert ez a gyilkosság magára tartozik. De kérem, hogy egyelőre semmit se tegyen. Én majd közvetlenül értesítem a washingtoni központot, hogy szegény Sagers nevét véssék a többi hősi halott közé a márványtáblára. De maga ne kezdjen nyomozni, mert az föltűnő lenne, és ha a gyilkos megneszel valamit, elpasszolom a másik ügyet. Helyes?

- Értem - feleli. - Ahogy gondolja. Majd írok egy hivatalos jelentést a maga közlése alapján, és az aktát félreteszem. Várok, amíg akarja.

Kitűnő - mondom. - No, már most, szeretném tudni, hogy ki értesítette Washingtont a hamisított kötvények ügyében? Maga? Ha igen, honnan szerezte az információt? A bankigazgatótól? Hogyan történt?

Italt tölt.

- A bankigazgató értesített - feleli. - Amikor az az Aymesné megérkezett, csekkszámlát nyitott a bankban. Az igazgató - régi barátom - közölte, hogy a nő a számlán kétezer dollárt helyezett el. Hamar elköltötte az egészet, csak tíz dollárt hagyott a bankban. Néhány nap múlva újra megjelent, és ötezer dollár értékű államkötvényt helyezett el a számlán. A pénztáros átvette az értékpapírokat, minthogy igen szép nyomásúnak és főleg valódinak látszottak. De amikor egy óra múlva az igazgató alaposan megnézte, látta, hogy hamisak.

- Mit csinált a direktor?

- Fölhívta Mrs. Aymest, és közölte vele, hogy a kötvénycsomag hamis, mint az egyszeri cigányasszony lelke. Az asszony kissé meglepettnek látszott, de a bankigazgató szerint nem nagyon érdekelte a dolog. Egyszerűen tudomásul vette, és búcsúzott. Másnap az igazgató levelet írt neki, és kérte, látogassa meg az irodájában.

- S az asszony megjelent?

- Igen. Az igazgató közölte vele, hogy az ügy súlyosabb, mint hinné; kénytelen jelentést tenni a dologról, és kérte az asszonyt, hogy mondja meg, hol szerezte a kötvényeket. Mrs. Aymes azt felelte, hogy a férjétől kapta. Összesen kétszázezer dollár értékű részvényt kapott, amit a férj annak idején New Yorkban vásárolt, jó amerikai dollárért. Amikor az igazgató megkérdezte, hogy a férj hol vásárolta a részvényeket, azt a választ kapta, hogy valami nagy bankban. Erre az igazgató kijelentette, hogy ez alig hihető, miután a bankok általában nem szoktak hamis kötvényeket árusítani. Az asszony azt felelte, hogy ez bizonyára így van, de nem tud többet mondani. Aztán fölállt, és távozni készült. Az igazgató megkérdezte, hol tartózkodik a férje, mert valószínűleg néhány kérdést kell majd hozzá intézniük. Az asszony visszafordult, és bájos mosollyal közölte, hogy igen nehéz lesz kérdéseket intézni a férjéhez, minthogy január 12-én New Yorkban öngyilkosságot követett el. Természetes, hogy ez nagyon meglepte az igazgatót. Mindenesetre megmondta az asszonynak, hogy a kötvényhamisítás súlyos vétség, és jó lesz, ha a többi kötvényt is beviszi a bankba. Az asszony elment, de csakhamar visszatért a csomó többi részével; vagyis százkilencvenötezer dollár értékű kötvénnyel, amely ötven-, húsz-, tíz-, öt- és egyezer dolláros címletekből állt. Közben Krat, az igazgató fölhívott engem, hogy menjek át a bankba. Valamennyi kötvény hamis, de olyan ügyes hamisítvány, hogy csak igen alapos vizsgálat deríti ki a turpisságot. Másnap jelentést tettem Washingtonban, ahol nyilván magát bízták meg a nyomozással. Ez minden. Nos, mi a véleménye? És mi a terve? Gondolja, hogy az asszony cinkos volt, és a férj az öngyilkosság előtt hamisította a kötvényeket?