Latzkó Andor

Békebíróság

Fordította: Szalai Lajos

Impresszum

Napkút Kiadó Kft.
1027 Budapest, Fazekas u. 10–14.

Telefon: (1) 787-5889
Mobil: (70) 617-8231
E-mail: napkut@gmail.com
Honlap: www.napkut.hu

Szerkesztő: Szűcs Anna Emília
Szöveggondozó: Bellus Ibolya
Tördelőszerkesztő: Szondi Bence

© Szalai Lajos, 2021
© Napkút Kiadó, 2021

ISBN 978 615 6409 05 8

Támogatónk

A kiadvány megjelenését az Osztrák Művészeti, Kulturális, Közszolgálati és Sport Minisztérium támogatta.

The translation was kindly supported by the Fund for
Central & East European Book Projects, Amsterdam.

A fordítást a Fund for Central & East European
Book Projects, Amsterdam támogatta.

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Andreas Latzko: Friedensgericht, Milena Verlag, Wien, 2015

Ajánlom
Romain Rolland-nak,
aki nagy honfitársam az emberszeretetben.

1. Csukaszürkében

Georg Gadsky kimenő egyenruhájában ült az ágyán lábát lóbálva, s ajkait összeszorítva bámult ki a szabadba. A fekete, hó után epekedő szántóföldek fölött az ég fakókék boltozata domborodott, a kaszárnya előtt álló lekopaszodott jegenyék ágai közt verebek lármáztak, a nyitott ablakokon át a szobába becsapódó langyos szél pedig édes, bénító fáradtságot csempészett az ember minden porcikájába, mintha legalábbis a tavasz állna a küszöbön, s nem a fenyőfák és a behavazott tetők ünnepe.

Ez volt az utolsó a karácsony előtti vasárnapok sorában, az áruházak úgynevezett „arany” vasárnapja – a háború kezdete óta az első karácsony ünnepe. A rettenetes történések egyelőre még nem vetették árnyékukat a hátországra; még nem sanyargatta nélkülözés és szükség az otthon maradottakat, csak a családi asztal mellett gazdátlanná vált székek meredtek csendes melankóliával az adventi örömre. Egész Németország lázban égett, elhatalmasodott rajta a hála mámora! Boldog-boldogtalan két kézzel kapaszkodott bele a karácsonyi ünnepségbe, mint az első olyan alkalomba, amikor odakiálthat egy jó szót az odakint, a frontvonalban lévő elgyötört hozzátartozóinak; s ha valaki szemtanúként járta az utcákat, olyan képzete támadhatott, mintha sebtében becsomagolnák a város összes kincseit, hogy aztán kipostázzák őket a csukaszürke fiúknak, akik becsülettel rászolgáltak a hazából érkező gazdag ajándékra.

Ez az adakozási és hadseregimádati hullám egyedül a kaszárnya mellett hömpölygött tova közönyösen. A katonák látták, ahogy a szomszédos kis postahivatal előtt felduzzad a tömeg, ahogy mindenféle méretű dobozok bukkannak fel, majd tűnnek el egymásra tornyozva – álltak irigykedve az ablakban és tűnődtek. Még a legbutábbak agyában is felderengett tompán egy ellentét: a haza védelmezőinek felmagasztalására irányuló, mindent elsöprő lakossági igény szemben azzal a bánásmóddal, amelyben ők részesülnek a kaszárnyában. Ha – ami gyakorta megesett – az őrmester egyiküket vagy másikukat a szokásosnál is komiszabban „a szájára vette”, a gyakorlat után a körletben szárnyra kapott a keserű tréfálkozás: „Még jó, hogy az asszony nem hallja, hogyan beszélnek itt velünk, máskülönben oda lenne minden tekintélyem!” Ilyenkor aztán persze nevettek, a valóságot furcsábbnál is furcsább kiagyalt lehetőségekkel tromfolták le, de a tréfálkozás mögött mindig ott lapult éberen a titkon dédelgetett harag a háborús sors ellen, amely a családapákat lerángatta keserves küzdelmek során elfoglalt talapzatukról, s állította őket egyszersmind a saját fiaik helyére!

Georg Gadsky is úgy érezte magát, mint akit megtapostak, mint akit kiszakítottak saját valójából, s egy kis vacak, elnáspángolt anyámasszony katonájává degradáltak. Épp az imént számolta ki, hogy a vasvázas ágy, amelyen ül, immár kereken kilenc hete az otthona, és elfogta a borzongás, amikor összehasonlította azt az embert, aki a jelen pillanatban a nevére hallgat, azzal a másikkal, aki annak idején vidám elszántságtól és büszke áldozatkészségtől eltelve bevonult a kaszárnyába! Mit csináltak ezek itt belőle? – Ahelyett, hogy fölényesen lenézett volna a többiekre, akik még mindig úgy élik megszokott hétköznapjaikat, mintha semmit sem tudnának az odakint tomboló nagy háborúról, irigységtől mardosott kedéllyel tekintett minden civilre, aki csak kívülről látott kaszárnyafalakat; s gyűlölte, gyűlölte ezt a darálót, amely minden büszkeséget, az akaraterő és az öntudat minden apró maradványát kiőrölte a lelkéből.

Felnyögött, ahogy felállt és belehallgatózott a házat betöltő ünnepélyes csendbe. Előző este a szabadságosok hosszú sorokban elmasíroztak a vasútállomásra, s csak a föld nélküli és családtalan „városiak” maradtak az ünnepnapokra is az oszlophoz kikötve, mint holmi renitenskedő csikók. Még azokra a parasztokra is irigykedett! Akármelyikükkel cserélt volna, csakhogy néhány napig távolabb lehessen, mint ameddig az őrmester hangja elér!

Lustán vonszolva magát, mogorván és undorodva átment a helyiségen, s közben önkéntelenül is eltartotta magától mind a két kezét, mintha utálna hozzáérni saját testéhez. A porosz kőművespallér, aki a tőle jobbra álló ágyon lakott, megfertőzte utálatos beszédmodorával. „Mibelénk törli a pofáját!” – mondta mindig, valahányszor Stuff őrmester úr a zászlóalj fejére ürítette durvaságainak bőségszaruját, s Gadskynak úgy tűnt, mintha ez a szókép a belső tisztátalanság, a bemocskolódás elviselhetetlen érzését plántálta volna a lelkébe. Ilyenkor óhatatlanul azokra a szennyes kéztörlőkre gondolt, amelyeket bárki használhat, aki épp arra jár. Vitathatatlan, hogy az ő lelke is magán viseli valamennyi elöljárója ujjlenyomatát! Élete eddigi összes harminchárom évében együttvéve se érte annyi bántás a becsületét, mint itt, ez alatt a kurta kilenc hét alatt. És miért? Mert saját indíttatásból magára vállalta azt a súlyos terhet, hogy önkéntesen katonai szolgálatra jelentkezik. Hát ezért? Ezért kell most eltűrnie, hogy közönséges, szűk látókörű kreatúrák szidják, alázzák, szégyenítsék és megvetésük tárgyává tegyék? Micsoda őrültséget követett el ezzel a lépéssel!

Dühösen visszaült az ágyra, hogy tovább vájkáljon a saját sebeiben. Tulajdonképpen mi késztette arra, hogy megtegye ezt a végzetes lépést? Hisz minden irányból próbálták lebeszélni; befolyásos mecénások az utolsó pillanatig igyekeztek felszabadítani adott szava alól; s ő csökönyösen kitartott elhatározása mellett. De hát hogyan sejthette volna, hogy ez lesz belőle? Ismét felhorgadt bensőjében az eszeveszett, fortyogó felháborodás, ahogy emlékezetébe idézte belépését a kaszárnyába: amikor – mintegy a helyzetének tudatosítása okán – lecsapott rá az őrmester ellentmondást nem tűrő hangja, és Georg Gadsky, a pár perccel korábban még híres zongorista, akit uralkodó fejedelmek láttak vendégül asztaluknál, száz szervilisen vigyorgó ember szeme láttára úgy állt ott, mint akit felpofoztak. A döntéséért elvárható megbecsülés helyett méregbe mártott gúny fogadta, mintha az általa hozott áldozat nagyságának, saját művészi tehetségének, az addigi élete során küzdelmesen megszerzett társadalmi rangjának megkülönböztetett megalázás járna ki. Azoknak a kollégáknak viszont, akik valamelyik hadsegélyező intézmény felkérésére „szívességből” előadnak néhány zongoradarabot, áldozatkészségükért az újságokban megjelenő forró hálálkodás jut osztályrészül!

Dacolva minden előírással és tilalommal, hanyatt vágta magát a kemény fekhelyen és becsukta a szemét.

De hát nem felelős egy kicsit Mathilde is? A lány, bárhogy is tagadta, a kezdeti napokban teljesen visszaváltozott porosz tisztcsemete-mivoltába; csillogó szemmel sietett az ablakhoz, valahányszor odalent tovamenetelt egy katonacsapat, s a szerkesztőségek előtt órák hosszat táviratokra várakozott! Számára minden túl lassan zajlott, számára minden ember túl tompa, túl közömbös volt; az egész Dél olyan mértékben az idegeire ment, hogy legszívesebben nyomban felutazott volna Berlinbe – ennyire idegennek érezte magát hirtelen az egyébként olyannyira szeretett városban. Látszólag persze minden változatlan maradt; Gadsky rendre elkísérte a színházba, a próbák után pedig érte ment, Mathilde pedig csókra nyújtotta neki az ajkát. Ám az egész olyan volt, mint valami bebalzsamozott szenvedély, mint egyfajta nyugta a kiélvezett boldogságról. A művésznő, aki annak előtte túltette magát minden előítéleten, s a kedvéért összekülönbözött a teljes előkelő rokonsággal, most eltűnt von Moellnitz bárókisasszony háta mögött. Ugyan mit tehetett volna a virtuóz Gadsky, ugyan mit jelenthetett volna még a klimpírozása annak a lánynak, aki – megfertőződve az akkori napok vak lelkesedésétől – a viadalt összetéveszti rímpárjával, a diadallal, csak zászlókat és győzelmi íveket látva ott, ahol sírok és véres hullahegyek szegélyezik az utat?

Ma persze már tudni se akar erről a hallatlan mészárlásról! Ma már ő maga is bűntettnek tartja, hogy Gadsky kezeit, vagy, az ő szóhasználatával, Gadsky „egyetlen” kezeit egy olyan fegyver használatára pocsékolják el, amelyet bárki más elsüthetne helyette. Ma már ismét létezik a művészet, amelynek ugyanúgy megvannak a jogai, mint a háborúnak. Várta volna ki türelmesen, míg a lány visszatalál hozzá? Őrizte volna állhatatosan a látszatot, akár egy bigott…? Hát csoda, hogy hagyta magát megfertőzni Mathilde mámorától?

Hirtelen mozdulattal felugrott, sietősen simára igazította az ágyat, majd folytatta a félbehagyott járkálást fel-alá a szobában. Nem! A pokolba is! Hát már ott tart, hogy egy szoknya mögé bújik? Hogy a tetteiért viselendő felelősséget a kedvesére hárítja? Bizony isten, sajátos eredményeket érnek el ebben a nevelőintézetben, amely, úton a hősiesség felé, a növendékeinek elsősorban a gomboktól, paszományoktól és csillagoktól való hideglelést és rettegést veri a fejébe!

Büszkén kihúzott derékkal messze elhajította magától az alantas gyanúsítást. Ő maga a vétkes! Egyedül ő maga! Ebbe a kalandba saját eszement becsvágya, önteltsége s az a szenvedélye taszította bele, hogy mindig a legnagyobb kockázattal játsszon. Ha a háború egy évvel korábban, vagy egy évvel később jött volna el, alighanem háromszor is fontolóra vette volna a lépést. Csak ebben az egyetlen évben, csak éppen most nem lett volna szabad, hogy utolérje a kísértés!

Épphogy csak megérkezett, maradéktalanul elégedetten és lustán – leeresztett vitorlákkal horgonyzott a kikötőben, derékaljaként egy pompás emlékekkel tömött puha zsák szolgált, s a jövővel szemben már nem voltak elvárásai. Miről álmodozhatott volna még? Három példátlanul sikeres téli utazás volt az utóbbi három év termése. Egy amerikai diadalmenet, majd egy oroszországi turné rubel- és dollárbankókban akkora vagyont akasztott a nyakába, amely időközben már benne magában is gyanakvást keltett: ennyi pénzhez lehetetlen tisztességes úton hozzájutni…! Felépült egy otthon, a legapróbb részletekig menően a vágyai megtestesülése – a könyvek, amelyeket a világ minden sarkából szedegetett össze, díszkötést kaptak és keretbe foglalták az életét… Elégedettségét már csak egyetlen féreg rágta: nemrég meghalt az anyja, s neki nem maradt senkije, akivel megoszthatta volna a boldogságát. Ekkor Párizsban – ahol koronázatlanul is királyként ünnepelték – összefutott Mathildével, s mire igazából tudatosult volna bennük a dolog, máris ezer szállal gabalyodtak egymásba. A lány, akiben a későn érő nők súlyosan csökönyös szenvedélye dübörgött, mindenestül átadta magát neki, értéktelen limlomként dobva félre rangot és hírnevet. Csak a férfi két karjában bízott, és saját hangjában, amelytől még a haragvó család sem foszthatta meg. Gadsky megszégyenülten szembesült ezzel az áldozatkészséggel, majd kapcsolatait latba vetve nem nyugodott addig, míg atyáskodó örömtől sugárzó arccal át nem nyújthatta Mathildének a kinevezést az udvari színházba.

Így érte őket közös fedél alatt a tavasz, s csak az illem egynémely lépcsőfoka állt közöttük; napjaik úgy hömpölyögtek tova, mint egy folyam, amely napról napra mélyebbre ássa a medrét, miközben egyre szélesebben és lassabb mozgással halad előre.

Mindazt, amiről a szutykos délnémet bányászfaluból jövő, sokat gúnyolt bakterfiú mint elérhetetlenül pompás mesevilágról ábrándozott, s amit csökönyösen célul tűzött maga elé, immár meghódított hegycsúcsként tudhatta maga mögött!

Harminchárom évesen úgy érezte magát, mint holmi kérődző állat, arra kárhoztatva, hogy élete hátralevő részét további koncertbevételek bezsebelésével töltse el!

S akkor jött a háború!

Hirtelen megnyílt előtte egy egészen új irány: az a már nem is remélt lehetőség, hogy kezdhet mindent elölről; s ez volt az, ami tévútra vezette! Csak ez! Az, hogy csak úgy egyszerűen odavesse a kártyaasztalra a teljes Georg Gadskyt az összes eddig elért eredményével, bele a csukaszürke cseppek óceánjába, amely mindenkit elnyel, akiben nincs elég erő, merészség és férfiasság ahhoz, hogy felküzdje magát a csúcsra; hogyan is állhatott volna ellen a csábításnak, hogy megint próbára tegye magát, s hogy mindent újból meghódítson?

A hősként, kitüntetésekkel teleaggatott tisztként, a sorsát kétszer is révbe juttató, kiteljesedett férfiként való visszatérés Mathildéhez – ez az elképzelés lett a végzete! Mint egy oktondi kölyök, aki a Robinson Crusoe olvasmányélményétől megmámorosodva meglóg a szülői házból, ugyanolyan vakon, ugyanoly esetlenül rohant bele ő is a vesztébe! Most pedig benne ül a csapdában és béklyókba verve hunyorog vissza a szabadság felé, amelyet puszta szeszélyből eldobott magától!

Fortyogott benne a düh, ahogy megállt a szoba közepén és vetett egy pillantást a másik két katonára. Nekik legalább nincs okuk rá, hogy önostorozással kínozzák magukat; ők csak a parancsot, az acélos kényszert követik. Gyűlölettől eltelve figyelte Fröbelt, aki épp elrakta a borotvakészletét, majd felöltötte zubbonyát egy dalocskát dúdolva. Bárcsak egy jóságos tündér megmutatta volna neki előre ezt az alázatos, félénk kis elemi iskolai tanítót! Akkor megmenekült volna. Egy átlagos halandónak persze a képébe nevetett volna annak a valószínűtlennek tűnő jóslatnak a hallatán, hogy egy ilyen szánalmas, pipogya alak meg fogja rangban előzni a hadseregnél. A hadseregnél! Egy olyan szakmában, amely Gadsky nyakatekert felfogása szerint mindenekelőtt merészséget, büszke önbizalmat, dacot és kitartást követel meg az embertől, csúszómászókra és hízelgőkre pedig nincs szüksége.

Ökölbe szorított kézzel elfordult és közelebb lépett Weilerhez, aki új könyvének korrektúraívei fölé hajolva ült egy fejtetőre állított katonaládán a második ablak előtt. Hát nem furcsa, hogy egyetlen társas kapcsolataként pont az a két ember maradt meg neki, akiket még az első nap megszólított, miközben a kaszárnyakapu előtt bebocsátásra vártak?

Felidézte magában a hideg, ködös reggelt, a sok didergő, ellenségesen bámuló alakot, valamint a saját ijedtségét ezeknek az embereknek a láttán, akik mostantól a mindennapjai részét képezik. Azok tompán és elgyötörten ácsorogtak ott, testben és lélekben lerongyolódva, mintha nehéz súlyokat aggattak volna rájuk; s ennek a sivár bolynak a belsejéből olyan szag szivárgott elő, mintha a közelben kinyitottak volna egy pinceajtót. A kaján pillantások, amelyek akkor végigsiklottak jó minőségű ruházatán, olyan érzést keltettek benne, mintha meztelen lenne; s mindeközben a szeme sóváran pásztázta a sokadalmat egy olyan embertárs megpillantásának reményében, aki az ő világából érkezett.

Így talált rá a félénken egy oszlophoz támaszkodó Weilerre; egyszerű, jólelkű banktisztviselőnek nézte, így aztán a legszívesebben üdvrivalgásban tört volna ki, amikor pár szót követően azt az érzékeny, öntörvényű költőt ismerte fel benne, akit hozzá nem értő ítészek elől már számos alkalommal a védelmébe vett. Kettejük körül nyomban bezárult egy bűvös kör; úgy álltak ott, mint valami szigeten a hasonlóságaik védelme alatt; és az elkülönülésük Fröbelt is odacsábította, aki lányos tétovaságával máris felhívta magára néhány tréfamester figyelmét. Fröbel később is hű maradt hozzájuk, jóllehet a népszerűtlenség, amelyet ők ketten a felettesek részéről élveztek, árnyékot vetett az ő kifogástalan magatartására is; s épp ez a ragaszkodás késztette Gadskyt arra, hogy elnézést tanúsítson a tanító összes többi gyarlósága iránt.

– Máris megy? – kiáltott fel csodálkozva, amikor látta, hogy Fröbel kabátban, sapkában és oldalfegyverrel felszerelkezve elindul az ajtó felé.

– Naná! – szólt vissza Fröbel jókedvűen –, Stuff őrmester úr engedélyezte, hogy előzetes jelentkezés nélkül kimehessek.

Gadsky lehorgasztotta a fejét, hogy leplezze a száját eltorzító keserű mosolyt. Biz’ isten, ezeknek itt pont Fröbel a megfelelő ember! A rettegett őrmesternek még a távollétében sem merte mellőzni a nevét követő „úr” szócskát és szakállas arca felragyogott a kegyes engedély említésekor, mintha egy elemi iskola tanulója lenne, nem pedig tanító és családapa.

– A leendő tiszthelyettes! Hallotta már? – kiáltotta oda Gadsky gúnyosan Weilernek, miközben az ajtó felé intett, amely épp becsukódott Fröbel háta mögött. – Az egyetlen, akit méltónak találtak a dologra! Valószínűleg úgy vélekednek, hogy egy ember, aki a nádpálca suhogtatásához szokott, újoncokkal szemben is megtalálja a megfelelő hangnemet! Gondolt volna rá akár álmában is, hogy pont Fröbel tulajdonságai teszik a harcost?

S miután tett néhány ideges lépést a szobában, felfortyanva még hozzáfűzte: – Szégyen és gyalázat, hogy pont egy olyan embert léptetnek elő, akinek a frontharcok puszta gondolatától fennakad a szeme, pont a lehető leggyávább embert a zászlóaljban, csak mert…

Weiler összehajtogatta a kéziratát és csodálkozva pillantott Gadsky epés képébe.

– Miért használja ezt a csúnya szót? – szólt közbe higgadtan. – Mert hát, mi is az, hogy „gyáva”? A szegény Fröbel óhatatlanul a saját hulláját, vagy a szörnyen helybenhagyott testét látja heverni maga előtt, mihelyt gránátokról vagy gyalogsági támadásokról hall. A fantáziája csak rémisztő víziókat gyárt, amiről ő nem tehet. Ha úgy látná magát, mint aki épen és sértetlenül átsétál minden golyózáporon és kitüntetett, megcsodált hősként tér haza, egyből nem lenne többé gyáva! Mindez vérmérséklet kérdése! Még Bonaparte tüzérezredes is elsápadt, amikor első ízben csaptak be a közelében a gránátok és a tapasztalt vén tábornok kérdésére, hogy fél-e, azt a fölényes választ adta: „Ha ön csak feleannyira félne, tábornok úr, mint én, már rég elmenekült volna!”

Gadsky epésen megrázta a fejét.

– A párhuzam Napóleon és Fröbel között kissé merésznek tűnik – válaszolta ingerülten. – Nyilván az is közrejátszik, hogy mekkora vesztenivalója van az embernek! Franciaország koronája vagy Fröbel kétszobás lakása. Én semmiképp se szeretném Napóleonhoz hasonlítani magamat, de Fröbelnél azért magasabb szinten játszom! Otthon tíz éven át náspángoltak és gúnyoltak, hogy kiűzzék a fejemből a bolondságokat; azután tíz éven keresztül magam dresszíroztam saját magamat, akárcsak egy könyörtelen állatidomár, vissza és megint csak vissza a zongorához; és csak akkor értem el a célt, amelyet megálmodtam magamnak! Az apám kis vasútállomásán naponta átsuhanó Orient expresszre csak ekkor szállt fel először utasként Georg Gadsky, és suhant el az összes kínszenvedés mellett, a bozótok és falak mellett, amelyek annak idején láthatták, ahogy sír vagy a földet harapdálja. Mérlegelje csak, mit veszítek! Hogy mit jelent győztesnek lenni; ha az ember maga is egy olyan expresszvonattá válik, amely tovaszáguld tiszteletteljesen szalutáló férfiak előtt a csakis az ő számára szabadon hagyott síneken…

– Úgy hiszi, hogy szegény Fröbel nem mérl… – kezdett volna bele a válaszába Weiler, de a szó úgy szakadt el a szájában, mintha ollóval vágták volna ketté. Gadsky követte a tekintetét, megperdült, majd vigyázzállásba merevedett, amikor meglátta az őrmestert, aki nagy zajt csapva épp akkor tépte fel az ajtót és lépett be a helyiségbe. A szobát azon nyomban lélegzet-visszafojtott csend töltötte el, mintha a zömök, széles vállú férfi magasfeszültség alatt állna, amely bármelyik pillanatban kisülhet. A férfi apró, bizalmatlan szeme erre-arra rebbenve átkutatott minden szegletet, végigsiklott ágyakon és polcokon, remélve, hogy felfedez valamilyen szabálytalanságot. Aztán Stuff őrmester úr halkan szuszogva egészen Gadsky közelébe nyomult és megállt előtte. Ösztönösen megérezte a gyűlöletet, amely feléje áradt, s nyomban őbenne is fellángolt a néma ellenségeskedés. Útban az ajtó felé még igen jó volt a hangulata, szilárdan meg is fogadta magának, hogy kegyes lesz, s kivételesen még ezt a két fekete bárányt is békén hagyja. Hisz küszöbön áll a karácsony, a legtöbb újonc szabadságon van, minek folytán az üres házban tennivalója is alig akad – ez már önmagában jókedvre derítette. Délelőtt ráadásul nyert a kártyán, a nap fennmaradó részére pedig egy névnapi ünneplésre volt hivatalos. Egy szó, mint száz: nem volt semmi kedve a rosszfiút játszani! Ám amint meglátta, ahogy Gadsky oly elszántan felszegi a fejét, újból szabadjára bocsátotta a dühét, golyószerűen gömbölyű teste teljes egészében megfeszült, mintha le akarná rohanni a némán előtte magasodó ellenállást.

Stuff őrmester úr a legkevésbé sem tartotta magát katonanyúzónak, sőt úgy vélte, hogy jóindulatú és elnéző, legalábbis amennyire ez összeegyeztethető a méltóságával és azzal a súlyosan ránehezedő feladattal, hogy rendre szoktassa az évről évre beözönlő újonchordákat. Kimondottan vágyott rá, hogy „atyai” feljebbvalónak tartsák, így aztán ennek az átkozott zongoristának az agresszív gőgje szinte az őrületbe kergette! Stuffnak szokása volt, hogy büntetésből megtagadja az emberek kimenőjét, csak azért, hogy az utolsó pillanatban kegyet gyakorolhasson, s úgy vélte, jogot formálhat egy hálás kutyatekintetre. Neki magának sem volt az ínyére, hogy a háború hozadékaként csupa vén csont kerül hozzá újoncként, mégsem bírta rávenni magát, hogy változtasson a rendszerén. Gadsky önérzete, annak szavakba nem öntött megtagadása, hogy jóistenként nézzen fel az „ő őrmesteré”-re, ez az egész, fennhéjázásból és alattomos szolgálati buzgalomból összegyúrt renitenskedés olyasvalami volt, amit le kellett győznie! Úgy vélte, egy újonc, aki elutasítja, hogy az őrmester leereszkedően és elnézően bánjon vele, és minden fesztelen viccelődést jéghideg komolysággal honorál, az nem különbözik egy makacs kutyától, amelyet addig kell fenyíteni, amíg nem zabál az ember kezéből. Milyen alapon vindikálja magának a jogot ez az alak ahhoz, hogy merő epés gyűlölettel bámuljon az összes katonája által szeretett Stuff papára, úgy, mintha az maga lenne az ördög?

– Majd én megmutatom magának! – sziszegte az arcába közvetlen közelről, minden bevezetés nélkül, s homlokának a színe sötétpirosra váltott, amikor Gadsky kifogástalan vigyázzállásban maradt s közben még csak el sem sápadt; ellenkezőleg: aljas, hideg megvetés látszott a szemében. – Majd megtanulja, ki az erősebb kettőnk közül! – egészítette ki az őrmester a fenyegetőzését, aztán puszta időnyerés végett átment Weilerhez. Egy pillanatig elfogta a kísértés, hogy ezúttal szigorú legyen és tönkretegye ennek a keményfejű alaknak a karácsonyát, méghozzá alaposan! Csak annak az ösztönös megérzésnek köszönhetően vetette el aztán mégis a tervét, mely alapján érzékelte, hogy egyszerűbb volna a csontjait összetörni ennek az embernek, semmint megtörni a konokságát. Weilert csak futólag vette szemügyre – egy rántással megigazította zubbonyát, hozzátette, hogy a csizma legközelebb legyen még fényesebb –, majd tétova léptekkel visszabotorkált Gadskyhoz.

Ismét olyan csend uralkodott el a helyiségen, hogy mindenki hallhatta saját szívének a dobogását. Aztán Stuff őrmester úgy döntött, beéri egy kisebb figyelmeztetéssel, s rövid mérlegelést követően megragadta Gadsky mellén a középső gombot.

– Mért nincs megtisztítva ez a gomb? – üvöltötte.

Gadsky hallgatott.

– Süket maga? – üvöltötte Stuff olyan hangosan, hogy megcsörrentek az ablakok. – Mért nem fényesítette ki rendesen a gombjait?

– Őrmester úrnak alázatosan jelentem, én kifényesítettem a gombokat – válaszolta Gadsky jeges nyugalommal.

Az őrmester tajtékzott. Több évtizedes gyakorlata volt már benne, hogy egy gombot, amelyet nem akart fényesnek minősíteni, ha ne is piszkosnak lásson, de mindenképpen piszkosnak érezzen.

– Kifényesítette? Ez magánál kifényesítés? Ha egy negyedórán belül nem jelentkezik nálam fényesen csillogó gombokkal odalent, az őrszoba előtt, akkor itt marad a kaszárnyában! Ma és a karácsonyünnep mindkét napján. Megértette?

– Parancsára, őrmester úr! – harsogta utána Gadsky, miközben az őrmester bedörrentette maga mögött az ajtót és az izgatottságtól verejtékezve lement a lépcsőn feleségéhez, aki a kapu előtt várt rá. Vadul rámordulva az asszonyra közölte, hogy várniuk kell néhány percet, aztán barátságtalanul hátat fordított neki.

Stuff saját magával volt elégedetlen. Mért hagyta, hogy megint elragadják az indulatai? Mi értelme van ennek? Ettől ez a fickó csak még csökönyösebb lesz. Vagy kapd le mind a tíz körméről, vagy ne csinálj semmit. Egyszer jól meg kell hintáztatni, hogy orra bukjon, vagy… Felvonultatott magában minden rendelkezésre álló eszközt, a feleségére pedig gyilkos pillantásokat vetett, valahányszor elment mellette. Ő tehet erről az egész gyalázatos helyzetről! Annak idején neki támadt az az ötlete, hogy hívják meg a lakásukra ezt a frissen berukkolt zongoraklimpírozót, hogy adjon elő valamit a vendégeknek – két őrmesternek és a feleségeiknek. Amikor aztán a fickó pimaszul azt merészelte mondani, hogy képtelen játszani egy lehangolódott zongorán – ami hatszáz márkába került! –, hozzáfűzte ráadásul azt is, hogy híres zongoraművész létére nem ismeri a „Babám, te kis szemem fénye” kezdetű dalt, amelyet a vendégek óhajtottak volna hallani, akkor pedig nem maradt más választás, mint hogy leléptesse azt a pofátlan alakot, s közben lejárassa magát a két huszár előtt, akik persze nem állhatták meg szurkálódó megjegyzések nélkül. Mit lehet kezdeni egy olyan emberrel, aki nem hajlandó kedvében járni az őrmesterének, s nem érzi magát megtiszteltetve a felkérésétől? Kényszeríteni a szolgálaton kívül eső megbízatásra nem szabad. De azt meg kell tanulnia ennek a fickónak, hogy mi történik azzal, aki fellengzős magatartást tanúsít közvetlen felettesével szemben! És azóta nincs megállás. Napról napra egyre tovább mérgesedik a helyzet! Az a félnótás annál magasabban hordja az orrát, mennél jobban lenyomja az ember; nem hajlandó meghunyászkodni, mindenképpen meg kell tanulnia, mi az a szerénység! Stuff ökölbe szorított kézzel hajtogatta magában, meg kell tanulnia – mindenképpen!

– Má’ megint a Gadsky? – selypítette az őrmesterné kíváncsian és sajnálattól eltelve a szegény, gondterhelt férje iránt, akinek még vasárnap se adatik meg a nyugalom. De a válaszból, amely a fejéhez vágódott, azt szűrhette le, hogy jobb, ha a háttérbe húzódik, így aztán bizonyos távolságból várta kíváncsian, vajon beigazolódik-e a reménye.

Stuffné hosszú éveken át urasági szakácsnő volt, mielőtt a férje az ezredparancsnoka konyhájából az oltár elé vezette volna, így aztán a szívében még mindig fényes lánggal lobogott az elszenvedett megaláztatások nyomán táplált bosszúvágy. Soha nem szalasztotta el az alkalmat, hogy kikent-kifent egyéves önkénteseket, egykori parancsolói elkényeztetett fiacskáit a lehető leghosszabban várakoztassa a folyosón vagy a lakásuk ajtaja előtt az őrmester úrra; ennek a beképzelt alaknak pedig, aki lejáratta a vendégei előtt, végképp csak a legrosszabbakat kívánta. Nagy volt az öröme, amikor valóban a gyűlölt gonosztevő lépett eléjük, s a nyílt utcán, az arra sétáló civilek élénk érdeklődésétől kísérve alapos ledorongolásban részesült! Az asszony vérbő arcából büszke elégtétel sugárzott, miközben nagy hatalmú férje karjába karolva megvetően elsuhant a vigyázzállásba merevedett bűnös előtt.

Gadsky olyan iramban hagyta el a helyszínt, hogy Weiler a rövid lábaival alig győzte tartani vele a lépést.

– Hozzá sem nyúltam a gombokhoz! – kiáltotta, s a hangja még mindig remegett a visszafojtott méregtől. – Egy ujjal sem! S most egyszerre mégiscsak fényesek lettek. De téved az a fickó! Engem nem lehet megtörni efféle zaklatásokkal!

– Talán nem is akar semmi rosszat – csitítgatta Weiler. – Annak idején Isten nevében eljátszhatott volna neki valamit.

– Hogy mit csinálhattam volna? – fortyant fel Gadsky. – Éreztem volna megtisztelve magamat, igen? És mi végből? Mondja meg nekem, mi végből? Mert önként idejöttem hozzá, hogy megtanítson lőni, gránátot vetni, meg minden mást végrehajtani, ami a háborúzáshoz szükséges; hát evégből? Nem, barátom, még ha halálra is gyötörnek, én akkor is az maradok, aki voltam és vagyok! Egy tisztességes ember, aki nem mellesleg tanult és teljesített is valamit, nem válhat hirtelenjében senkivé, csak mert belebújt ebbe a kényszerzubbonyba! – Majd némi szünet után haragosan hozzáfűzte: – Ha nem lenne annyira ostoba, meg kellene köszönnie nekem, hogy a szakmája tekintélyét védem meg saját magával szemben! De tudom már, hogy mit teszek. Beszélek von Krülow zászlóssal. Még ma! Nem alattomoskodhat velem tovább ez az átkozott mundéros!

Weiler nem válaszolt. Végtére is jól ismerte ő Gadskyt, aki túl büszke ahhoz, hogy tényleg panaszkodjon. És elég okos is: nem fogja zavarba hozni von Krülow urat! Hiszen a tapasztalt öreg őrmester sokkal inkább élvezi a kapitány nagyrabecsülését, mint az a tejfelesszájú zászlós, aki túlságosan elnézően bánik a beosztottjaival. Már csak az hiányzik, hogy még egy újoncnak is a pártját fogja az őrmesterrel szemben! Mire odaérnek, Gadskynak nyilván már esze ágában sem lesz panaszt tenni! Weiler furcsállotta, hogy egy Stuff-féle közönséges, együgyű ember szavai és tettei egyáltalán megérinthetnek egy Gadsky-rangú férfit. Hát nem tűzvörös arccal és villogó szemekkel halad még mindig itt mellette? Egyszerűen be kell gubózni! Az embernek be kell bújnia egy kemény kéreg, egy álmokból és gondolatokból álló szigetelőréteg alá; ezt az egész katonai nyüzsgést, ezt a korlátoltságot és brutalitást pedig el kell engednie. Akkor majd a többiek bosszankodhatnak! Weilernek mosolyognia kellett, amikor felidézte magában azt a tehetetlen dühöt, amelyet az álmatagsága úgyszólván minden nap kiváltott.

Így siettek némán, ki-ki a saját gondolataiba merülve, át a nyüzsgő forgatagon; aztán – egyetlen szót se váltva egymással – a zsúfolt villamossal tettek meg egy jókora utat; s csak akkor találtak újból egymásra, amikor már a Mathilde lakásához vezető lépcsőn mentek felfelé. A második emeleten el kellett haladniuk a fénye hagyott sárgaréz táblácska előtt, amelyen Gadsky neve állt. Gadsky elfordult, de még így is átlátott a falon – gondolatban megcirógatta a könyveket a polcokon. Mintha gyengéd karok húznák vissza, elnehezült léptekkel vergődött el a következő lépcsőfordulóig s kiáltott utána bosszúsan Weilernek:

– Ne loholjon már annyira!

Ám alapjában véve hízelgett neki a helyzet; arcát elégedett mosoly ragyogta be. Aki egyszer megfordul a lánynál, az úgy zarándokol vissza hozzá, akár egy védőangyalhoz!

A kis zászlós is minden bizonnyal odafent van már.

– De hát miért nem jön? – kérdezte Weiler, áthajolva a lépcsőkorláton.

– Mindjárt. Mindjárt! Csengessen csak nyugodtan – szólt vissza enyhe gúnnyal a hangjában.

Úgy igyekszik hozzá mindenki, mint a gyerekek a karácsonyfához! – mondta magában büszkén. És ekkor, mintegy meglepetésképpen megszólalt odafent a csengő.

*

Az előszobában a zászlós kabátja mellett már ott lógott egy durva szövésű felöltő és egy viseltes karimájú filckalap is.

– Az az átok Dorndorf már megint itt lebzsel! – morogta Gadsky. Weiler fáradtan elmosolyodott.

– Akkor veszekedés lesz – válaszolta és megvonta a vállát. Miközben lerakta kabátját, azért még jóindulatúan hozzáfűzte: – Annyira ragaszkodó! Minden vasárnap jól helybenhagyjuk, aztán megint csak jön, mintha mi sem történt volna.

Gadsky lekicsinylőn legyintett. A kezdetektől fogva gyűlölte ezt az úgynevezett „nagybácsi”-t, a háború kitörése óta pedig egyenest alig állhatta meg, hogy a lehető legrövidebb úton ki ne tegye a szűrét ennek a kellemetlen vénembernek. De hát valamilyen fokon mégiscsak rokonságban áll Mathildével, és felettébb büszke a liberalizmusára, amellyel elsiklik kettejük nyilvánvaló viszonya felett. Igazság szerint persze a rokoni kötelékeknél sokkal inkább vonzzák a pazar lakomák, az ingyen kapott operajegyek és az összes többi apró kellemesség, amit egy átlagos postai tisztviselő még özvegyemberként sem nagyon engedhetne meg magának. Na és persze büszke is rá, hogy ilyen közegben forog, hiszen a törzsasztaltársasága tagjainak a szemében Mathilde von Moellnitz mindentől függetlenül nemes kisasszony, s az udvari operaénekesnői címnek is egészen más a csengése annál az asztaltársaságnál, mint a von Moellnitz család köreiben. Az unokahúga erkölcsi életvitele elé – Gadsky nem csekély bosszúságára – a „vőlegény” szót állította fel paravánként, s azóta, hogy Mathilde alt szólistaként lép fel az udvari színházban, széles karimájú művészkalapot és kirojtosodott csokornyakkendőt visel.

Az első pillanatban Gadsky igen komoly késztetést érzett rá, hogy nyomban visszaforduljon. A legcsekélyebb kedve sem volt hozzá, hogy a Stuff és közte lejátszódott méltatlan jelenet után most még a „nagybácsi” miatt is felbosszantsa magát. Az öregurat az augusztusi napok óta militáns őrület tartotta hatalmában; egyvégtében hőzöngött, mintha ő maga törte volna be a saját öklével Liège kapuit. Hát érdemes lenne ismét dühbe gurulnia e miatt a vén szamár miatt?

Már épp nyúlt volna a sapkája és kabátja után, amikor kinyílt az ajtó, és megjelent Mathilde, kezében teáskannával. Gadskynak hirtelen minden porcikája elernyedt, mihelyt megpillantotta a lányt, ahogy az már messziről ontva magából az ápoltság, luxus és jó közérzet illatát, karcsún, nyúlánkan és egyenes derékkal megállt az ajtókeretben. Gadsky immár nem gondolt a távozásra. Ugyanakkor a mellkasára telepedett valamiféle akaratos, már-már rosszindulatú ellenállás, egyfajta csendes, fájdalmas gyűlölet, és uralma alá kényszerítette a gyengéd vágyódást, amely egészen Mathilde ajtajáig elkísérte. Ugyanaz a dolog ismétlődött, mint bármely másik vasárnapon! A forró epekedés a lány közelsége után, amely átsegítette a kaszárnyában megélt összes megpróbáltatáson és hat napon át megváltásként hevítette ennek a percnek a megélésére, a beteljesülés pillanatában lelohadt és átcsapott haragos ellenszegülésbe. Magában nyilván azt hajtogatta, hogy még sokkal súlyosabb lenne a csalódottsága, ha Mathilde egy napon lomposan, szutykosan és elhanyagoltan járulna elébe, csak hogy jobban igazodjon az ő kérges kezeihez és egész megjelenéséhez. Pontosan tudta, hogy nem viselné el ezt a látványt, s hogy ostobaságnak tartaná, ha a lány úgy akarna kinézni, mint egy szakácsnő, csak mert ő, Gadsky úgy fest, mint egy szakácsnő „drágasága”; ugyanakkor minden egyes találkozáskor az a gyanakvó érzés rohanta meg, hogy a sorsa nem túlzottan érinti meg Mathildét! Bár mindig rövid idő alatt sikerült elhessegetnie magától ezt az ellenséges kedélymozzanatot, s a lányból sugárzó béke ismét segített neki felegyenesedni, miközben az őrmestert, a kapitányt és a kaszárnyát lassan elnyelte a föld, hétfőn aztán mégis pokolian nehezére esett újból átvedlenie Gadsky gyalogossá, s mire véget ért a hét, ismételten felgyülemlett benne az ellenségesség.

Mathilde előbb Weilert üdvözölte, beengedte maga mellett a szobába, majd szabad kezével beletúrt Gadsky hajába és gyengéden hozzásimult.

– Csak óvatosan! Még bepiszkolod rajtam a finom ruhádat! – figyelmeztette a férfi, miközben tett egy hátráló mozdulatot, az ajka pedig eközben olyan kemény lett és keskeny, mint egy kés foka. Ám a rá szegeződő rémült tekintet oly sok megértő együttérzéssel volt átitatva, hogy Gadsky nyomban megbánta az előbbi megjegyzését, s az ajkához emelte a lány keskeny, illatos kezét, csókokkal hintve tele minden egyes ujját.

Mint egy lobogó köpönyeg, leereszkedett rájuk a vágy, s úgy körülölelte őket, hogy becsukott szemmel mérföldnyi mélységbe merültek! Azután Gadsky, még mindig levegő után kapkodva, közelebb lépett a többiekhez, kezet nyújtott a zászlósnak és redőkbe vont homlokkal eloldalgott Dorndorf mellett. A szervilis vénember erőltetett, bizalmatlan udvariassága nyomban jeges hárításra ingerelte. – Csodálkozom, hogy ön ma ennyire jókedvű! – szólt oda neki. – Hisz ezen a héten egyetlenegyszer sem győzött.

– Lesz ez még másként is. Csak várja ki az idejét! – válaszolta Dorndorf édeskés vigyorral az arcán és a háta mögött gyűlölködve villantotta a szemét Gadskyra. – Ahogy épp sajnálattal hallom, ön sem tudhat maga mögött vidám hetet! – Hüvelykujjával von Krülow zászlós felé bökött, akinek Weiler Stuff legújabb gaztetteit ecsetelte izgatottan.

– Ugyan már, hagyja ezt abba! Nem kértem meg rá, hogy a védőügyvédem legyen! – kiáltotta Gadsky nyers hangon, s igyekezett távolabb terelni Mathildét a csoporttól. Nem szerette, ha a lány tudomást szerez a szenvedéseiről, s úgy szégyellte magát előtte, mint egy megregulázott gyerek. – Menjünk innen! Ne törődj ezzel az ostobasággal! – parancsolta a lánynak. De Mathilde, aki már elcsípte az első szavakat, faképnél hagyta, s enyhén félrehajtott fejjel és remegő orrcimpákkal odalépett a többiekhez.

Gadsky most már komolyan dühbe gurult és felháborodottan odakiáltotta Weilernek:

– Panaszkodjon csak a saját sorsa miatt! Biz’ isten önt sem kímélik jobban nálam! – majd mérgesen sarkon fordult, mintha semmi köze nem lenne az egész beszélgetéshez, odaballagott a zongorához, leült és halk rögtönzésbe kezdett. Persze, még ha titkolta is, mélyen meghatotta Weiler odaadása! Törékeny, erőtlen tagjainak köszönhetően szegény feje többet kényszerült elszenvedni, mint bárki más; minden este elcsigázottan rogyott össze, s „mosogatórongy” vagy „álomszuszék” mivoltával elnyerte a kapitány iránta tanúsított megkülönböztetett figyelmét. A férfi azonban úgy tűrt mindent szótlanul, akár egy indiai fakír, viszont azonnal kikelt minden igazságtalanság ellen, ha nem saját maga volt az érintett. Ezúttal is nagy szenvedéllyel ostorozta a hataloméhség és az erőszaktevés egész rendszerét, annyira a falhoz lapítva vele a nagybácsit, hogy az öregúr rövid lélegzetű közbevetései segélykiáltásoknak tűntek csupán, mintha árral szemben evezne ebben a szózuhatagban.

– Éppen ön az, aki nem beszélhet így! Ön aztán nem! – torkolta le Weiler magából kikelve. – A fegyelem egészen más dolog! Miért mindig ilyen elcsépelt dolgokat ráncigál elő kibúvóként? Ne térjen ki a válasz elől, ha azt kérdezem öntől, mivel magyarázható, hogy az a zongoraművész Georg Gadsky, akit – amíg civil ruhában járt – büntetlenül senki sem nevezhetett tökfilkónak vagy szamárnak, s aki senkinek se nézte el, hogy úgy bánjon vele, mint egy gazemberrel, most hirtelen a töredékét sem birtokolhatja korábbi becsületérzésének? Hát az jelentené a különleges megbecsülést, amelyet éppen ön nem győz unos-untalan megkövetelni a dicső csukaszürke uniformis számára, hogy a művész – amíg csak ki nem küldik a frontra – egy olyan embertől legyen kénytelen elviselni mindenféle csuklóztatást, aki – ha megfosztanák az egyenruhájától – legfeljebb portásnak állhatna? Mert aztán persze Stuff őrmester úr a hátországban marad, hogy továbbra is regruták ellen hadakozzon halált megvető bátorsággal.

Dorndorf kaján képet vágott. Lévén alacsony beosztású, egy életen át megalázkodásra és hajlongásra kárhoztatott tisztviselő, most titkon ördögi örömöt érzett, hogy hallhatja, miként rezonálnak ezek az úgynevezett „szabad foglalkozású” uracsok a rájuk nehezedő kényszerre. – Hát igen, mélyen tisztelt uram – mondta jókedvűen –, a mostani időkben mindenkinek meg kell hoznia bizonyos áldozatot! Egyesek elveszítik biztos megélhetésüket, míg mások a szabadságukról kénytelenek lemondani, mint például Gadsky úr, megint másokat pedig, mint engem, a fiaitól fosztja meg az állam. Ön mit gondol, nekem talán nem esik nehezemre, hogy itt üldögéljek, miközben jól tudom, hogy bármelyik pillanatban befuthat egy távirat valahonnan Ypern környékéről vagy Orosz-Lengyelországból? S azt vajon tudja-e, mennyi pénzbe és fáradságba kerül, mire az ember odáig jut a két fiával, hogy azokban végre örömét is lelheti? Mire aztán most – ha Isten úgy rendeli – nyomorékká lövik őket, vagy éppenséggel soha többé nem térnek vissza hozzám! Ennek ellenére úgy gondolom: egyik áldozat sem ér többet a másiknál. Vagy ön azt hiszi talán, én magam nem tűrném sokkal szívesebben Stuff úr packázásait?

Gadsky ingerült fejrázással hallgatta a vitát, hogy végül néhány erőteljes akkorddal juttassa kifejezésre a mérgét. Aztán elcsodálkozott, hogy mély csend támad a háta mögött. Ha Weiler temperamentuma egyszer felhorgad, a férfi teljességgel levetkőzi bátortalanságát; Dorndorf iménti válaszát tehát óhatatlanul vulkánkitörés követi. Gadsky csodálkozva félbeszakította a játékát, majd megfordult, amikor a csend továbbra is kitartott.

Weiler riasztóan sápadtnak tűnt, ahogy szinte ugrásra készen előrehajolt és Dorndorf arcára szögezte a tekintetét. Látszott rajta, hogy súlyos tusát vív önmagával, látszott rajta, ahogy újra meg újra nekiveselkedik, s amikor a szavak már-már elérik az ajkát, mégiscsak visszahőköl azok kimondásától.

– Az isten szerelmére! Meg ne egyen! – tréfálkozott a nagybácsi, s a hangja bizonytalanul vibrált.

Ekkor végre kiült Weiler arcára egyfajta felszabadultság, s minden aggályát határozott vállrándítással félredobva felkiáltott:

– Nem megy! Képtelen vagyok tovább hallgatni ezt a hazugságot! Ki kell mondani végre…

– Hazugságot? – kiáltotta rémülten Dorndorf. – Hol lát ön itt hazugságot?

Weiler hátrált egy fél lépést; mindkét térde reszketett az izgatottságtól.

– Nem ön mondta épp az imént, hogy sok idő kell hozzá, mire a fiak végre örömet szereznek az embernek? És mikor szereznek örömet? Ha nem szenvednek hiányt és boldogok? De közben azért az apai büszkeség is meg kell, hogy találja a maga számítását! Vagy nem? Tagadja talán, hogy vannak olyan szülők, akik a saját hiúságuk kielégítésére is ügyelnek? Gondoljon csak bele, milyen sokan kényszerítik korbáccsal tehetségtelen gyerekeiket a tanulásra, nézik, ahogy azok összeroppannak a túlzott teher alatt, de nem mondanak le róla, hogy ugyanolyan tanult fiuk legyen, mint a szomszédnak! Gondolt már rá, hogy milyen sok gyerek zuhan nyomorúságba vagy kényszerül öngyilkosságra, ha a boldogságát egy olyan frigyben akarja megtalálni, amely nem elégíti ki a szülei kevélységét? És – mondja csak meg maga! – milyen gyakran válnak szülők a saját vérük halálos ellenségévé, csak mert a választott hivatás vagy bármi egyéb dolog sérti a hiúságukat? Nézze csak, itt vagyunk mi hárman ebben a szobában, akiket a véletlen sodort egy halomba! Hallgassa meg Gadsky úr elbeszélését arról, hogy az apja az utolsó leheletéig nem bocsátotta meg neki a művészi pálya választását; kérdezze meg von Krülow urat – aki festő szeretett volna lenni és semmit sem utált jobban, mint az erőszak bármely megnyilvánulását –, kérdezze csak meg, milyen eszközökkel kényszerítették rá, hogy katonatiszt legyen! Na és én? Egy egész délután se lenne rá elég, hogy felsoroljam az összes cselvetést és rejtett gonoszkodást, amelyeket a megözvegyült anyám – úgy bizony, az anyám! – játszott ki ellenem büntetés gyanánt, amiért hátat fordítottam apám tisztességes hivatásának. Nos, ez a mi hármasunk! S vajon kivételek vagyunk? Ritka kivételek? Ön úgy gondolja? Én azt mondom önnek: az ellenkezője a kivétel! A legtöbb ember ugyanúgy neveli a gyerekét, ahogy a többi vállalkozását is űzi: két évtizeden át nem kímél pénzt és fáradságot, hogy aztán benyújtsa a számlát. A legtöbb ember büszkén és önelégülten ilyeneket szeretne mondani: „A fiam ma doktorált”, vagy hogy „Irodafőnök, kormánytanácsos, igazgató lett”; „Eljegyezte a gazdag kereskedő, XY lányát.” Így volt ez békeidőben. Mára megváltozott a konjunktúra! Annak, aki manapság fel akar vágni a barátai vagy a rokonai előtt, annak, aki irigységtől duzzadó jókívánságokat, tiszteletet és elismerést szeretne bezsebelni, most már másféle dolgokat kell mesélnie a fiairól! Ma csak az henceghet emelt fővel az apaságával, aki a tárcájában a fia harctéri levelét hurcolja magával, aki olyasmit tud odahajítani a törzsasztalra, hogy „A fiam ott volt Tannenbergnél, ott volt Ypernnél!”, csak az, akinek valamelyik leszármazottja Vaskeresztjéről, sebesüléséről vagy hősi haláláról van beszámolnivalója. Nos, rajta hát! Nyomás, kifelé az ifjoncokkal! Ha már úgyis mindig csak a verekedés volt a mindenük, ha már kezdettől fogva harciasak, brutálisak, szívtelen hajlamúak, tant mieux!1 Ha érzékeny, zajkerülő álmodozók voltak, hát most rájuk jár a rúd. Ki segíthetne nekik? Ki hajlandó hallgatni, miközben a többiek dicsekszenek? Ki szeretne ezekben az acélos időkben egy lógós ifjú apja lenni…? Tudom, mindez rútul hangzik. Ne vegye tőlem rossz néven, Dorndorf úr! Képtelen vagyok tovább hallgatni. Fuldoklás környékez, ha az öregek, akik – itt maradva a biztos hátországban, a tiszta ágyaikban – egyre csak a mellüket verik és az áldozathozatalukról szónokolnak, ugyanúgy, ahogyan korábban, a békeidőkben csörgették a zsebükben a pénzt, amelyet a gyerekeik nevelésére áldoztak! Úgy hiszem, nem szabad hallgatni! Nem szabad továbbra is struccpolitikát folytatni. Le kell rombolni ezeket a hazugságokat; nincs másik út az emberek szívéhez. Csak akkor lehet majd a hazugság várfala mögött gyáván megbújó lelkiismeretet felébreszteni, ha ezek a mindenki által kritika nélkül szajkózott frázisok egyszer romba dőlnek!

Weiler kimerülten lerogyott a székre, amelyet Mathilde már idejekorán odatolt mögé, és reszkető kézzel felitatta a homlokán gyöngyöző verejtékcseppeket.

– Frázisok? Ön frázisokról és hazugságokról beszél? – mordult fel Dorndorf tompa, elkeseredett dühvel a hangjában, s az ő keze is reszketett. – Akkor nincs több mondanivalóm. Mindaddig, amíg nem lesz ön maga is apa.

– Na de bácsikám! Weiler úr nyilván nem rólad beszélt! – próbált közbeavatkozni Mathilde. – Hisz jól tudjuk, hogy te a legjobb apa…

– Hát persze hogy nem! – vágott közbe serényen Weiler, s jóságos tekintetét félénken az öregúrra szögezve, lágy, szívből jövő hangon így esdekelt: – Csak nem veszi saját magára ezt az egészet? Csak nem gondolja, hogy olyan ostobaságot állítok, miszerint egyáltalán nincsenek önzetlen apák? Mert természetesen van ilyen apa! Méghozzá nem is kevés! De ők most nem fontosak. Ők eltűrik ugyan, hogy elszakítsák tőlük a gyerekeiket, de nem hoznak „áldozat”-ot. Csak az „áldozat” szót nem bírom tovább hallani! S épp ma nem! Egész úton idefelé egyre csak arra az újságcikkre kellett gondolnom, amelyet tegnap este olvastam. Részletesen kifejtve az állt benne, hogy nincs biztosabb tőkebefektetés, mint a hadikölcsön; a cikk írója példák segítségével pengeélesen bebizonyította, hogy minden kockázat nélkül bármelyik ember öt százalék kamatra tehet szert és – csak úgy mellesleg! – ezzel a hazafias tettel még a hazáját is szolgálhatja. Amikor ezt tegnap a kávéházban elolvastam, az volt az első gondolatom, hogy puszta élcelődésről lehet csak szó. Aztán az egész rá következő éjjelen s hajnalon át meredten ültem az ágyamban, azon töprengve, vajon mért hagyják az emberek, hogy elvegyék tőlük a gyerekeiket azok csorbítatlan visszaszolgáltatásának garanciája és akármilyen öt százalék nélkül, pusztán annak a dicsőségnek a fejében, hogy hazafiasan cselekszenek, miközben viszont a pénzük végett oly sok feltételt szabnak? Érthetetlen volt a számomra, mért nem küld az állam a száz- és ezermárkás bankóknak is behívóparancsot, amikor pedig ugyanolyan sürgős szüksége van pénzre, mint katonákra. Hisz polgárainak áldozatkészségében nyilván nem kételkedhet! Hisz azok minden alkudozás nélkül szíves-örömest odaadták húsukat és vérüket is… És lám, még mielőtt megleltem volna a magyarázatot, ma reggel szinte rendelésre befutott Kölnből egy levél a nagybátyámtól. Gyerekei nincsenek, van viszont egy szőrme- és bőráru-nagykereskedése és rengeteg pénze. Ahogy az gazdag rokonokra jellemző, már évek óta nem hallatott magáról, s lám, most meglepően szívélyes hangnemben azt írta, tudomást szerzett róla, hogy behívtak, s mellékel egy ezer márkáról szóló csekket. Nagyvonalúan még azt is hozzáfűzte, szükségtelen beleőszülnöm az aggodalomba az adósság miatt, mert az állam olyan ragyogó árak ellenében vette át hatalmas raktárkészletét, hogy még a továbbiakban is szívesen áll a rendelkezésemre… Lám, ugyanaz a titok, immár másodjára! Megint csak törni kezdtem a fejem, miért nem mondja az állam egyszerűen azt, hogy: „Sok csizmára van szükségem, hogy a fiaitok menetelhessenek! Következésképpen minden bőráru-kereskedő, akinek a neve kezdőbetűje A és E közé esik, 23-ig, az összes E és N közé eső 24-ig – és így tovább – köteles bevonultatni teljes árukészletét az X. Y. kaszárnyába.” A nagybátyámnak egy szava se lehetne effajta intézkedés ellen, hisz azokkal szemben, akik a gyerekeiket áldozzák fel, még mindig előnyben lenne! Akkor pedig az állam – szöges ellentétben saját elveivel – miért tanúsít ilyen nagymértékű előzékenységet? Netalán – a kérdés elrettent – netalán arról van szó, hogy az állam roppant alacsonyan árazza be polgárai hősiességét, és nem nézi ki belőlük, hogy lemondanának a bankjegyeikről és szőrméikről a haza javára, ha az nem éri meg nekik? Elvette hát a fiaikat minden kárpótlás nélkül…! Berzenkedtem a bennem feltoluló magyarázat ellen! Kétségbeesetten próbáltam ellenszegülni! Ekkor egy alkalommal, ebéd után, miközben a csajkáinkat mostuk, azt mesélte Fröbel nevű bajtársunk, akinek az apja egy aprócska parasztbirtokot művel valahol a dombvidéken, hogy az öregének manapság jók a kilátásai, mivel az állam külön jutalomban részesíti azokat a gazdákat, akik olyasmit termelnek, amire a hazának a legsürgősebb szüksége van. Én ezt nem teljesen értettem, s még akkor sem lettem sokkal okosabb, amikor a kezembe nyomta az apja által megküldött újságkivágást. Csak az „ösztönzés” szót jegyeztem meg, mert felfoghatatlannak tűnt számomra, hogy ugyanazok az emberek, akik életük értelmét, öregkoruk vigaszát, a fiaikat lelkesen a hóhér elé terelik,