A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Claire Contreras: Because I’m Yours (Sins & Deceit, #4), 2023

Fordította LUKÁCS ANDREA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Szétválasztva (Szövevényes szerelem 1.), 2021

Összekötve (Szövevényes szerelem 2.), 2021

Vágyaim ura (Kékvérűek 1.), 2022

Álmaim hercege (Kékvérűek 2.), 2022

Szív és tánc (Tiltott vágyak 1.), 2023

Szív és eskü (Tiltott vágyak 2.), 2023

Szív és bűn (Tiltott vágyak 3.), 2024

Copyright © 2023 by Claire Contreras

Hungarian translation © Lukács Andrea, 2024

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kónya Orsolya

Korrektúra: Bosznai Gábor

Tördelés: KFBook Design Stúdió

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2024

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5707-59-1

A SZERZŐ MEGJEGYZÉSE

Kedves Olvasó!

Hálásan köszönöm, hogy a könyvemet választotta. Nagyon sokat jelent ez nekem. Ez a kötet nem olyan komor, mint a sorozat többi része, ám itt is vannak durva témájú jelenetek és fegyveres erőszak. Megerőszakolás vagy megcsalás viszont nincs.

Puszi,
Claire

Remélem, ön is ugyanúgy élvezi majd, mint, ahogy én <3

A jó kislányoknak és a „jó kislányoknak” ;)

ELŐSZÓ

Nem tudom, miért gondoltam, hogy könnyű lesz menyasszonyi ruhában látnom, mert amikor felhangzott a nászinduló, és mindenki egyszerre felállt, várva, hogy a menyasszony végigsétáljon a széksorok között, a kés még mélyebbre fúródott a szívemben. Valahogy képes voltam a vőlegényen, egy gazdag nemesemberen tartani a tekintetemet. Nem érdekelt semmitmondó, kérkedő címe vagy az, hogy milyen vastag a pénztárcája. Gondom volt rá, hogy mindent kiderítsek Adriano Salvatiról. Az apja árnyékában él. Nem szereti bepiszkolni a kezét, de attól függetlenül nagyon piszkos. Orgiákat rendez Milánóban és New Yorkban, amikor a városban van. Szereti, ha a szexmunkások meghajolnak az akarata előtt. Határtalanul feldühít, hogy bántja azokat, akik csak a munkájukat végzik. Na persze egyikük sem mert felszólalni ellene. Nyilvánosan legalábbis. Komoly barátnője, aki hamarosan a felesége melletti szeretője lesz, tetőtéri luxuslakásokban lakik, amiket a férfi fizet. Amennyire én tudom, fizikailag nem bántotta őt. A nő közben Adriano unokatestvérével kavar, bár úgy tűnt, őszintén szerelmes a fickóba. Az ördög nem alszik, a karmám viszont soha le sem hunyta a szemét. Jelenleg mindketten ellenem dolgoznak, vagyis minden bizonnyal meg fogok fizetni minden kibaszott rossz dologért, amit elkövettem. Most ebben a pillanatban azonban hajlandó lennék letérdelni és imádkozni, ha ez azt jelentené, hogy a nőnek nem kellene keresztülmennie ezen.

Kinyílt a súlyos faajtó, és a férfiak zakójára tett mikrofonon keresztül hallatszott, hogy néhánynak elakadt a lélegzete. Én rápillantottam az órámra, hogy megnézzem az időt. Két perc. Csak két percünk volt véghez vinni ezt az egészet. Még egyszer utoljára ránéztem a többiekre – Petra odakint állt a tetőn, Michael a házak között sétált, várta a jelet, hogy elvigyen a környékről minden ártatlan bámészkodót, Gil és Lorenzo a padsorokban járkált a helyén, Roselyn és Emma az oltár mellől figyelt… szemben a két Salvati férfival. Dominic az első padban ült. Amikor hátranéztem a széksorok között, egy pillanatra kihagyott a szívem.

A nő szűziesnek tűnt, én azonban tudtam az igazságot, mivel megdugtam a teste minden lyukát. Ha vicces kedvemben lettem volna, felnevettem volna. És ha meg is tettem volna, a jókedvem azonnal elszállt, amikor megláttam az arcát. Sötét szeme véres volt és fájdalommal teli. A tekintete belém égett, pedig nem tudott rám nézni. Akkor sem tudta volna, hova nézzen, ha akarta volna. Az apja azonban körbekémlelt. Még szép. Az üldözési mániája a tetőfokára hágott. Ismét a vőlegényre néztem, aki közömbös arccal várta a menyasszonyát, bár a szemében izgatottság csillogott. Nem tudom, hogy azért-e, mert végre megkapja őt, vagy amiatt a nagy szelet miatt a De Luca-birodalomból, amit általa örököl majd.

A nő odaért a harmadik padsorhoz, és megállt. Egy rövid pillanatra elengedte az apja kezét, megigazította a ruhája alját, mert a cipője sarkával rálépett a szélére. Az apja türelmetlenül pillantott rá, aztán a vendégekre nézve mosolygott. Én valósággal éreztem az anyám szellemét, hogy elítél amiatt, amire készülök. Egy rövid pillanatra behunytam a szememet, megszokásból némán imádkozva Isten bocsánatát kértem. Én is az a típus vagyok, aki kerüli a templomot, sosem beszél Istenről, de ha széthullik az élete, akkor hajlandó letérdelni és imádkozni. Isten volt az utolsó mentsváram. Megütögettem a fegyver oldalát egyszer, kétszer – ez is a szokásom. Vettem egy nagy levegőt, aztán még egyet, bent tartottam, és meghúztam a ravaszt.

1

LENORA

Mindig is tudtam, hogy fiatal és tapasztalatlan menyasszony leszek. Erre neveltek, mint egy díjnyertes lovat, aminek csupán az a feladata, hogy versenyeket nyerjen. Éppen ezért éreztem olyan közeli rokonságot Clydesdale fajtájú lovammal. Úgy általában az állatokkal is, de Aanyával különösen. Mindig mellettem volt, amikor valami nehézségen mentem keresztül – ha veszekedtem a szüleimmel, amikor hamis barátok miatt sírtam, vagy fiúk miatt, akik rám sem néztek, tudva, ki az apám. Szinte belehaltam, amikor el kellett búcsúznom tőle.

– Sosem felejtelek el! – Két oldalról fogtam a tenyerembe a fejét, és az övéhez nyomtam a homlokomat.

Nem is próbáltam visszatartani a könnyeimet. Nem akartam elmondani neki, hogy nem tudom, mikor látom újra. Anélkül is tudta. Aanya mindig tudta. Az orrával megbökte az arcomat, és ezzel kizökkentett a szomorúságból. Még egyszer utoljára megpusziltam, elhúzódtam, hogy letöröljem a könnyeimet, aztán nagy levegőt vettem, és elmentem.

Sosem esett nehezemre elmenni valahonnan. Szerte a világon számtalan internátusban és nyári táborban laktam már életem során. Az egész életem abból állt, hogy elváltam emberektől, ám ez most más volt. Nem tudtam felemelni a telefont és FaceTime-on beszélgetni vele, valahányszor hiányoltam őt, mint ahogy a barátaimmal tettem. Nem mintha azt olyan sokszor csináltam volna. Csak két barátom volt, mindkettő néhány évvel idősebb nálam. Az egyik már házas és terhes, a másik pedig azon dolgozott, hogy nevet szerezzen magának a technika világában. Az utóbbi időben egyiküknek sem volt sok ideje velem beszélgetni. Őszintén szólva azt gondolták, hogy rendkívül elfoglalt vagyok. Elvégre itt volt az esküvő, amit meg kellett szerveznem – egy megrendezett házasság, méghozzá egy herceggel. Adriano Salvati a tökéletes pár volt számomra az apám szerint, aki semmit sem tudott rólam.

Ha belegondolok, hogy egykor apuci kislányának tartott engem… Mostanában viszont egyáltalán nem is beszéltem vele. Ő ezt lázadásnak tekintette, én viszont dacnak. A kettő nem teljesen ugyanaz.

Sajnos kifutottam az időből, ezért ma ki kellett találnom valami tervet. Az évek során többször találkoztam Adrianóval, és bár mindig kedves volt, nem éreztem vonzalmat iránta. Ezt meg is mondtam anyámnak, aki persze azt felelte, hogy ne butáskodjak. „A vonzalomnak nem sok köze van ehhez a megállapodáshoz, Lenora”, felelte akkor. Persze neki könnyű volt ilyeneket mondania. Ő nem megrendezett házasságban lett az apám felesége, bár akár az is lehetett volna. Apámnak akkor akadt meg rajta a szeme, amikor egyszer ellátogatott a Dominikai Köztársaságba. Üzletember nagyapám ragaszkodott hozzá, hogy ez egy nagyszerű párosítás. Elvégre nem sok férfinak volt elég pénze ahhoz, hogy feleségül vegye egy többmilliárd dolláros birodalom örökösnőjét.

Mi nagyon jómódúak voltunk, az apám azonban közel sem volt milliárdos. A tudat, hogy az anyám egyszer majd az lesz, csak hab volt a tortán. Szóval igen, hozzá kellene szoknom a gondolathoz, hogy egy nap majd eladnak, mint egy jószágot az 1800-as években, mégsem sikerült. Túl sokat olvastam, túl sok tévét néztem, és egy olyan életről álmodoztam, amiben nincsenek ilyen kötelességeim. Levettem a csizmámat, és besétáltam a szüleim connecticuti otthonába. Nem a konyhába vagy a saját szobámba mentem, hogy összepakoljak a New York-i utazásra, hanem halkan az apám irodájába indultam. Szükségem volt valamire, bármire, amit felhasználhatok, és elhalaszthatom ezt a dolgot. Az pedig, hogy ezt zsarolással akartam elérni, csak azt bizonyította, hogy én is De Luca vagyok. A vezetéknevem sosem zavart. Az iskolában a legtöbb fiú elkerült, mert hallották a történeteket a bátyámról, Dominicról. Olaszországban azért kerültek, mert hallottak az apámról. Bosszantott, de tudtam, hogy nem tehetek semmit ellene, ezért alkalmazkodtam a helyzethez. Mindig olyan fiúkra figyeltem fel, akik nem jártak velem egy iskolába. Az egyetemen, ahol senki sem tudta, ki vagyok, végre szabadon ismerkedhettem azzal, akivel akartam, még ha titokban is.

Alaposan átkutattam az irodát, aztán leültem az íróasztal mögötti székre, és legyőzötten felsóhajtottam. Találnom kell valami hasznos dolgot itt. Körülnéztem a szobában, majd a tekintetem a monitorra tévedt. Lenyomtam egy billentyűt a billentyűzeten, hogy felébresszem, de jelszó nélkül nem tudtam belépni. Többet is kipróbáltam, de egyik sem volt jó. Csalódottan felnyögtem, és lejjebb csúsztam az apám székén, megadtam magam ölelő háttámlájának. Felpillantottam, és egyenesen a szoba sarkában lévő biztonsági kamerába néztem.

Azt akartam, hogy az apám tudja, itt jártam, de anélkül kellett tudomást szereznie róla, hogy szembe kelljen néznem vele. Ahhoz nem volt bátorságom. Lecsúsztam a székről a földre, átvizsgáltam az íróasztalt, találok-e valamit, amit felhasználhatok. Néhány perc keresés után egy kis fekete dobozon akadt meg a szemem. Amikor kinyitottam, egy apró aranykulcs esett ki belőle. Megkönnyebbülés söpört végig rajtam. Fogtam a kulcsot, bepróbáltam a zárba, és végül kihúztam a fiókot.

Nem tudtam, mit fogok benne találni, de egy kis fekete jegyzetfüzet és egy pendrive volt benne. Megfogtam a jegyzetfüzetet, és átlapoztam. Egy főkönyv volt, mint amilyet apa könyvelője, Andrea vitt mindig magával. Minden oldalon nevek és pénzösszegek voltak felírva minden sorban. A lap tetején egy dátum állt. Visszamentem a könyv legelejére. A bejegyzések 1980-ban kezdődtek. Az utolsó lapon egy alig egy hónappal azelőtti dátum állt. Vajon ezeket az összegeket adta kölcsön másoknak? És mi lehetett a pendrive-on? A kezembe fogtam, becsuktam a fiókot, visszazártam, majd a kulcsot visszatettem oda, ahol találtam. Nem voltam benne biztos, hogy mit nézek, azt viszont tudtam, hogy nem mutathatom meg a bátyáimnak. Nem pártolták a közelgő házasságomat, de nem is tettek volna semmit azért, hogy szembe menjenek apámmal. Ezt nekem egyedül kell elintéznem, ahogy mindig.

2

LENORA

Higgadtan kellett viselkednem. Nyugodt, higgadt és összeszedett. Ez voltam én. Totálisan. Pezsgőspohárral a kézben, mosollyal az arcomon sétáltam körbe a bálteremben, amelyet az apám aznap estére kibérelt. Hallgattam az embereket, akik hozzám beszéltek, köszönetet mondtam, amikor gratuláltak az eljegyzésemhez, sőt még Adrianóval is bájcsevegtem, akit láthatóan egyáltalán nem zavart ez az egész. Ott állt mellettem, mindenkivel beszélgetett, aki olaszul beszélt, én pedig csak fél füllel hallgattam őket, és nevettem, amikor kellett (amikor Adriano nevetett). Az egyetlen ember, akivel olaszul beszéltem manapság, az az apám volt. Az anyámmal néha spanyolul, mindenki mással pedig angolul. Ezek a kizárólag olasz nyelvű beszélgetések Adrianóval arra emlékeztettek, hogy bár ő öt nyelven beszél, otthon olaszul fogunk. Nem tudtam, hogyan viszonyuljak ehhez.

Egyrészt imádtam ezt a nyelvet. Másrészt viszont az apámra emlékeztetett, és egy rám kényszerített házasságban ezt azért nehéz volt elviselnem. Súlyos kar nehezedett a vállamra, amitől visszazökkentem a jelenbe. Felnéztem, és a bátyámat, Dominicot pillantottam meg magam előtt. Rám mosolygott, aztán közelebb lépett és magához ölelt. Mindig is imádtam, amikor az ölelésével teljesen körülfont, mintha megvédene mindentől, ami körülöttünk van. A másik bátyám, Dominic ikertestvére is nagyon jól ölel, de amíg Dom csupa izom, Gabe inkább vékony.

– Meglep, hogy apa engedte felvenned ezt a ruhát – jegyezte meg Dom, és elhúzódott.

– Én is ugyanerre gondoltam – tette hozzá Adriano a hátam mögül.

– Mi a baj a ruhámmal? – Lenéztem magamra, mintha nem tudnám, mi van rajtam.

Egy áttetsző, flitteres, zárt nyakú ruha volt. Ezenkívül magasan felsliccelt, és olyan hatást keltett, mintha meztelen lennék alatta, bár volt rajtam body. Adriano hétköznapinak tűnt sötét öltönyében és nyakkendőben. Őszintén szólva csak miattam nézett ki jobban, mert tökéletesen alakítottam a leendő trófeafeleséget, ezért nem értettem, miért panaszkodik a ruhám miatt.

– Meztelennek tűnsz – felelte, és olyan fintort vágott, mintha alacsonyabb rendű lennék nála.

– Ez egy Oscar de la Renta-ruha. – Tökéletes hamis mosolyt villantottam rá.

Adriano megrázta a fejét.

– Örülök, hogy látlak, Dominic.

Dom válaszul bólintott, aztán ugyanezt tette az előttünk álló férfiak felé is. Ők is biccentettek a fejükkel, a szemük tágra nyílt. Nem tudtam, hogy a félelemtől vagy a tisztelettől-e, és abban sem voltam biztos, hogy van különbség a kettő között. Hosszú ideig nem értettem, miért váltanak ki ilyen reakciót másokból a családom férfi tagjai. Még Gabrieltől is tartottak, akinek semmi köze nem volt a szervezett bűnözéshez. Arra tippeltem, hogy tudták, ha keresztbe tesznek neki, Dominic fogja megtorolni. Ami engem illet, velem szemben Dominic, Giovanni és Lorenzo olyan volt, mint egy nagy játék mackó. Mindenki más számára viszont szörnyetegek. Csak két embert nem ismertem eléggé, Deant és Roccót. Dean ritkán utazott Olaszországba, hogy az apámmal találkozzon. Rocco viszont? Nos, azt nem tudtam, hogy ő miért nem jön hozzánk. Kiskoromban sokszor tette. Akkoriban totál bele voltam zúgva. Nem csoda. Kemény állkapcsával és igéző kék szemével úgy nézett ki, mint egy G. I. Joe akcióhős, akiknek a játék bábuját az egyik fiú unokatestvérem gyűjtötte. Deant utoljára néhány éve láttam. Roccót pedig a tizenharmadik születésnapom környékén.

– Egy pillanatra kölcsönveszem a húgomat – mondta Dom Adrianónak, aki intett, hogy beleegyezik, aztán elmosolyodott és elsétált.

– Ó, te jóisten, köszönöm! – hálálkodtam, amikor eltávolodtunk a tömegtől. – Már haldokoltam. Sírva fakadtam volna, ha tovább kell hallgatnom, hogy a hercegségéről és a család történetéről beszél.

– Erről beszéltetek? – kuncogott Dom, és megrázta a fejét. – Azt hiszem, jobb lesz, ha hozzászoksz.

– Ne emlékeztess! – motyogtam.

– Sajnálom, Norie. – A vállamra tette a kezét, és az oldalához húzott, úgy lépkedünk egymás mellett. – Rengetegszer beszéltem apával, de nem hajlandó engedni. Bár talán igaza van. Hercegnő leszel, ami sokkal jobb, mintha maffiafeleség lennél.

– Szerinted jobb? – Hátrahajtottam a fejemet, hogy a szemébe nézzek, és felvontam a szemöldökömet. – Ráadásul öreg, Dom.

– Annyira nem.

– Harmincöt éves. Én huszonkettő vagyok. Ez undorító.

– Nora! – sóhajtotta Dom, majd megállt, amikor odaértünk Rosie-hoz, és maga felé fordított. – Mindannyiunknak meg kell tennünk olyan dolgokat, amiket nem akarunk.

– És csúnya, Dom. – Behunytam a szemem, gyűlöltem, milyen nyafogó a hangom, de valahányszor arra gondoltam, hogy Adriano megérint, felfordult a gyomrom.

Dom nehéz szívvel felsóhajtott, aztán szomorúan nézett rám, majd továbbmentünk az asztalokhoz, ahol Lorenzo, Catalina, Gio és Isabel Rosie-val és Deannel beszélgetett. Rocco Marchetti megint nem volt sehol.

– Nora! – mosolyodott el Rosie szélesen. Megölelt, és megpuszilta az arcomat.

– Gyönyörűen nézel ki – dicsértem meg, amikor elhúzódtunk, és ugyanígy üdvözöltem a többieket is.

Rosie mindig gyönyörű. Ahogy mindannyian. Amennyire én tudtam, rázós kezdet után mindhárman tökéletesen elégedettek voltak maffiafeleségként. Az én szempontomból ez sokkal jobb lett volna, mint az, ami a herceg oldalán várt rám. Még Catalina is tökéletesen elégedett volt Lorenzo párjaként, pedig nagyon ellene volt, hogy beházasodjon ebbe az életformába. Ő is internátusokban tanult, mint én. A különbség annyi, hogy Joe bácsi nem úgy viselkedett vele, mint az apám velem. Cat és a testvére, Emma mindig szabadon megválaszthatták a párjaikat. Apám szerint Joe bácsi inkább volt amerikai, mint olasz. Az apám elítélte ezt, mégis Amerikába küldött internátusba, és ezek után úgy éreztem, jobban tudok azonosulni az ő szabályaikkal, mint az óhaza előírásaival. Sajnos azokat nem tudtam elviselni.

– Megismerkedtél Adrianóval? – kérdezte Isabel.

– El sem hiszem, hogy herceg! – tette hozzá Rosie felvont szemöldökkel. – Úgy hangzik ez, mint egy tündérmese!

– Tündérmese – dörmögte Dom, majd átkarolta a feleségét, az oldalához húzta, és megharapta a fülét. – Adok én neked tündérmesét!

– Dominic! – csapott Rosie a mellkasára, és nevetve elhúzódott tőle. – Csak beszélgetünk.

– Hát nekem nem tetszik.

– Nekem sem – szólaltam meg. – Nem akarok feleségül menni egy herceghez vagy bárki máshoz. Nem én választottam.

– A megrendezett házasságok nem olyan rosszak – mondta Isabel, mire Gio elvigyorodott.

– Először is, Giovanni dögös, már elnézést – feleltem, mire mindketten felnevettek. – Másodszor pedig nektek szerencsétek volt.

– Igazad van. Tényleg szerencsénk volt – értett egyet velem Isabel, és halványan rám mosolygott. – Sajnálom, Nora!

Megvontam a vállam. Nem tudtam, hogyan reagáljak mások együttérzésére.

– Az igazsághoz hozzátartozik, Nora – szólalt meg Cat –, hogy legutóbb, amikor szórakozni mentünk, egy fickó ki akart kezdeni veled, de te nem foglalkoztál vele.

– Pedig az dögös volt – tette hozzá Isabel.

– Kiről beszéltek? – kérdezte Gio. – És hol volt ez?

Isabel a szemét forgatta.

– Ugye tudod, hogy nem tilos megnéznünk más férfiakat?

– Nekünk pedig nem tilos elsöpörni őket a föld színéről – válaszolta Dominic.

Mindenki nevetett velem együtt, bár nem voltam biztos benne, hogy viccelnek. Ebben a társaságban az ember sosem tudhatja biztosan. Még a féltékenységüket és a birtoklási vágyukat is irigylem. Bosszantóak tudtak lenni, és sokszor túlzásba esnek, de legalább tudják, hogy szeretik őket. Különben is, a birtoklási vágy egészséges. Nem arról van szó, hogy kalitkába zárják a feleségüket, és nem engedik ki őket a házból. Ránéztem Deanre, aki egész végig a telefonját bújta. Hozzám hajolt, megpuszilta az arcomat köszönésképpen, majd elmosolyodott. Dean is dögös, és bár jóval túl van a harmincon, vele szívesen összeházasodtam volna. A gondolattól nevethetnékem támadt. Milyen képmutató vagyok!

– És mi a helyzet veled, Dean? – kérdeztem. – Semmi megrendezett házasság?

– Semmiféle házasság. – Mogyoróbarna szeme megvillant, amikor ivott egy kortyot az italából.

– Azt akarod mondani, hogy nem vagy nősülős típus? – kérdeztem.

– Azt nem mondanám. Másokkal ellentétben – felelte, és az előttünk lévő három férfira nézett – nekem nincs kifogásom a tartós kapcsolat vagy a házasság ellen. Csak még nem találkoztam olyannal, akit nem untam volna meg huszonnégy óra múlva.

– Még olyannal sem találkoztál, akit ne untál volna meg két óra múlva – nevetett Loren.

– Alig várom, hogy te és Rocco találjatok egy olyan nőt, aki végül térdre kényszerít titeket – jegyezte meg Rosie. – Különösen Roccót, mivel annyira biztos benne, hogy ez vele sosem fog megtörténni.

Dean szólásra nyitotta a száját, hogy válaszoljon, egy mély hang a hátam mögül azonban félbeszakította.

– Meglehetősen valószínűtlen – mondta a hang, nekem pedig az egész testem bizseregni kezdett.

Még soha nem mozdultam meg olyan lassan, mint akkor, miközben megfordultam. A szívem hevesen dobogott, mert tudtam, hogy ez az a férfi, aki után egész életemben sóvárogtam. Mindenki más arra figyelt, amit Rocco mondott, én azonban egy szót sem hallottam belőle. A szavak és a logika egy pillanat alatt elszálltak belőlem, amikor találkozott a pillantásunk. Az ő arckifejezése is megváltozott. A szeme még kékebb volt, mint ahogy emlékeztem, sötétebb, mint az óceán mély vize. Ha azt mondom, szívdöglesztő, akkor nagyon enyhén fogalmaztam. Lélegzetelállító volt. Hallottam, hogy a bátyám mond valamit a hátam mögött, és ez kizökkentett a kábulatból. Úgy tűnt, Rocco is magához tért, újra mosoly terült szét az arcán.

– Kit látnak szemeim, hercegnő! – Széttárta a karját, és magához ölelt, belém pedig elektromosság hasított.

Kényszerítettem magam, hogy ne hunyjam be a szememet, mint aki élvezi, de körülvett az illata, és már ettől is kis híján elveszítettem az eszemet. Mindezek tetejében úgy éreztem, helyes a karjaiban lennem. A teste csupa izom volt, én pedig azonnal azt szerettem volna, ha bezár ebbe az erődbe és sosem enged el. Aztán leengedte a karját, de nem húzódott el azonnal. A mellkasát néztem, féltem, hogy belelát a gondolataimba. Amikor távolabb léptünk egymástól, és újra a szemébe néztem, a pulzusom az egekbe szökött. Úgy tűnt, mintha ő is tudná, és az arca egy pillanatra megváltozott. Mindig is lenyűgözött, hogy az általam ismert emberek – férfiak és nők egyaránt – milyen ügyesen tudják leplezni az igazi érzéseiket. Én csupán bizonyos helyzetekben voltam képes ezt tenni, például a tanárok előtt.

– Ez a becenév már nem zavar többé – mondtam. Régen az őrületbe kergetett, ha hercegnőnek nevezett.

– Ó, milyen kár! Akkor ki kell találnom neked egy másikat. – A szeme szikrázott, amikor lebiggyesztettem az ajkam.

– Csak hívj Norának! – feleltem. – A barátaim így neveznek.

Kissé összehúzta a szemét.

– Majd meggondolom.

– Honnan jössz? – Isabel Rocco kivörösödött ízületeire pillantott a kezén.

– Még mindig azt az igazságtevő szarságot csinálja – mosolygott Loren. – Meglep, hogy Dom nem volt odakint vele.

– Bárcsak elmentem volna! – sóhajtotta Dominic.

– Én mondtam, hogy intézd el azt, amit el kell intézned – felelte neki Rosie, és összehúzott szemmel nézett a férjére.

– És hagyjalak magadra egy szál harisnyában egy férfiakkal teli teremben? – Dom felvonta a szemöldökét. – Inkább nem, kösz szépen.

– Azok táncosok, Dominic. Jézusom! – sóhajtott fel Rosie gondterhelten.

– Valahányszor ezt az igazságtevő dolgot csináljátok, srácok, mindig úgy teszek, mintha Swiftik lennétek – tette hozzá Rosie mosolyogva. Cat és én felnevettünk.

– Micsodák? – vonta össze Rocco a szemöldökét.

– Megszállott Taylor Swift-rajongók – magyaráztam. Erre lassan bólintott, mint aki gondolkodik rajta, amitől csak még viccesebb lett. Pár pillanat múlva kacsintottam és hozzátettem: – Ne aggódj! Hamarosan beveszünk magunk közé.

– Már alig várom! – Mélyen a szemembe nézett, amikor ezt mondta. A pillantása azt sugallta, mintha valami egész másra értené.

Engem nézett, és a szívem kihagyott néhány ütemet. Esküdni mertem volna, hogy tűz ég a szemében. Aztán a tekintete lejjebb siklott a nyakamra, a mellkasomra, majd vissza a szememre, mielőtt végleg elfordította volna rólam. Nagy levegőt vettem, és körülnéztem a teremben, próbáltam lazán viselkedni. Még sosem néztem ilyen hosszan egy férfit. Még sosem szemeztem életemben. Ha megtehettem volna, kimentettem volna magam, hogy kimenjek és vizet locsoljak az arcomra. Félre kellett tennem ezt az érzést, mielőtt felemészt. Különben sem csinálhattam semmit ez ügyben. Hamarosan férjhez kell mennem, és még mindig Dominic kishúga vagyok. Giuseppe nagyra becsült lánya. Csak egy újabb nő, akinek el kell viselnie, mit jelent a Cosa Nostra tagjának lenni.

– A házasságról beszélgettünk – mondta Cat, miután megette az előételt.

– És arról, hogy te következel a sorban – mosolygott Rosie Roccóra.

Valami megmozdult a gyomromban a gondolatra, hogy Rocco megnősül. De félresöpörtem.

– Nagyon kétséges – felelte ő, és elvette az italt, amit a csapos hozott neki. – Talán Russo lesz a következő.

– Kapd be! – válaszolta Dean, de alig figyelt oda, mert még mindig a telefonját nézte.

– Ezek szerint nincs többé Crystal? – kérdezte Lorenzo. Erre felfigyeltem.

– Pokolba vele! – dörmögte Rocco maga elé.

– Crystal lejárt lemez – magyarázta Dom vidáman. – A nő végül felhagyott az üldözésével.

Tágra nyílt a szemem. Üldözte? A bátyáim nagyon szeretnek túlozni, szóval lehet, hogy csak viccel. Vagy egymillió kérdés járt a fejemben, de inkább befogtam a számat. Már így is félig betolakodónak éreztem magam. A bosszantó kishúg, aki egykor voltam, aki addig nyaggatta a fivéreit, amíg nem engedtek a kérésének, és elengedték ottalvós bulikba. Ostobaság volt, mivel már felnőttem, és tudtam, hogy szeretnék, ha jól érezném magam itt, mégsem gondoltam helyesnek, hogy átvegyem az irányítást egy ilyen beszélgetésben. Visszafogtam a kérdéseimet, vártam, hogy valaki más faggassa erről a Crystal nevű nőről. Valaki megtette, de lemaradtam a válaszról, mert a gondolataimba merültem.

– Gabe egyik barátjával dug – mondta Rocco. – Sok szerencsét ahhoz a pszichopatához!

– A Wall Street-i fickóval? – kérdezte Gio, és felvonta a szemöldökét. – Az a nyomodba sem ér!

– Gondolod? – kérdezte Dean, és zsebre tette a telefonját. – Gazdag, kétes, gyilkos?

Mindenki nevetett.

– A különbség az, hogy nekem nincs szükségem különböző szerekre, hogy jól érezzem magam – kacsintott Rocco.

Mindannyian nevettek, és bár én is csatlakoztam hozzájuk, a szívem hatalmasat dobbant attól a kacsintástól, bár nem is nekem szólt. Jóságos ég, segítségre van szükségem. Ráadásul azt sem tudtam megállni, hogy ne folyton a szemét és az ajkát nézzem, és ne fantáziáljak arról, milyen érzés lehet, ha megérinti az enyémet. Próbáltam megállni. Tényleg. Körülnéztem, ittam még pezsgőt, és hallgattam a beszélgetés többi részét. Lenyűgözött, ahogy egymással tréfálkoztak. A viccek egy része szinte sértő volt, és persze azokon nevettek a legjobban. Ránéztem a házaspárokra, és észrevettem, hogy a férjek mindig megérintik a feleségüket – kisimítják a hajukat az arcukból, megpuszilják a fejüket, átkarolják a derekukat. Ölni tudtam volna, hogy nekem is legyen részem ilyesmiben.

A szüleim mindig is azt a mintát követték, amit a brit királyi család: a nyilvánosság előtt nem mutatták ki az egymás iránti érzéseiket. Visszafordítottam a tekintetemet Roccóra, aki folyamatosan engem nézett. Megint megdobbant a szívem. A legszívesebben belefulladtam volna a kék szemébe. A szája sarka kissé felgörbült. Biztos voltam benne, hogy senki más nem vette észre, nekem viszont az egész testemet forróság öntötte el attól az apró mosolytól, mert ez azt bizonyította, hogy tudja, mire gondolok. Két hónappal korábban zavarba jöttem volna tőle. Soha nem voltam rámenős, sosem bámultam még meg nyíltan egy férfit, de alig egy hónap múlva férjhez megyek, és ez már elég volt ahhoz, hogy az első férfi karjába vessem magam, aki elfogad engem. Úgy döntöttem, hogy Rocco legyen az a férfi. Ő azonban nem akárki volt. Rocco Marchetti testesítette meg számomra a férfit. Tudtam, hogy veszélyes és valószínűleg lehetetlen vállalkozás, de azt akartam, hogy ő legyen nekem az első. Csak azt kellett kitalálnom, hogyan valósítsam meg.

3

LENORA

– Holnap tartunk még egy ilyet – mondta az apám, és rákoppintott az orrom hegyére.

Utálom az ilyen partikat, habár nem is mondanám rájuk, hogy parti, mivel nem szól semmilyen zene, amire táncolni lehet, ráadásul túl világos van még akkor is, ha esetleg felhangzik valami zene. Régen sosem szerettem a partikat, és azok voltak a legrosszabbak, amelyeken én voltam a középpontban. Azt sosem bántam, ha az emberek megnéznek. Elégszer láttam az anyámat ahhoz, hogy megtanuljam, hogyan járjak felemelt fejjel minden környezetben. Ugyanezt csináltam az internátusban is, ahol mindenki jobbnak tartotta magát a másiknál. Még nem jöttek rá, hogy végeredményben ez egyáltalán nem számít. Na persze az apám sem jött rá, pedig ő sokkal idősebb és tapasztaltabb volt, mint az internátusba járó diákok. Az apám királynak született, és királyként is fog meghalni. Soha senki nem kérdőjelezte meg egyetlen cselekedetét vagy döntését sem. Sem a motivációját, sem a tetteit, sem a szavait.

– Minek annyi parti? – kérdeztem. – Nekem túlzásnak tűnik.

– Nos – ingatta apám a fejét ide-oda, mint mindig, amikor olyasmit készült elmagyarázni, amiről tudta, hogy nem fog tetszeni. – Ez olyan, mint egy gyerek első szülinapi bulija. Az a gyereknek szól, vagy csak egy ürügy, hogy a felnőttek összejöjjenek?

– Szóval ez is csak egy ürügy, hogy egy helyre csődíts mindenkit az FBI legkörözöttebb bűnözőinek listájáról? – kérdeztem.

– Vigyázz, mit mondasz! – Lesújtó pillantást vetett rám. A szeme annyira hasonlít a fivéreimére, amikor ezt csinálja. Ez volt az a pillantás, amitől a legtöbben tartanak, én azonban sosem hunyászkodom meg tőle. Ilyen kiváltsága keveseknek van. – Mi üzletemberek vagyunk.

– Ja, igen – feleltem felhorkanva.

Apám halványan elmosolyodott.

– Az anyád ma nem lehet itt, ezért rendezünk még egyet. Ugye te sem akarod, hogy kimaradjon mindebből?

Gondterhelten felsóhajtottam. Legalább egymillió visszavágást tudtam volna erre mondani, de nem akartam. Az anyám a betegeskedő nagymamámat látogatta meg, és biztosra veszem, hogy ez a hely a legutolsó, ahol lenni szeretne. Ő sem értett egyet ezzel a házassággal. Csupán két ember pártolta az ötletet: apám és Adriano. Ők voltak az egyetlenek, akik hasznot húztak ebből a kétes üzleti megállapodásból.

– Talán el kellene halasztanunk az esküvőt a nagyi miatt – mondtam gyorsan.

– Nem. – Elővette a telefonját a zsebéből. – Csak hogy tudd, reggel elutazom a farmra. De a partira visszajövök.

A szívem kihagyott egy pillanatra.

– Azt hittem, visszamész Palermóba üzleti ügyben.

– Majd a parti után. – Megnézte a telefonján az üzeneteit, és gúnyosan felhorkant azon, amit a képernyőn látott.

Nem tudtam megállni, odapillantottam, és egy hiányos öltözetű nőt láttam, amint csókot dob a kamerának. Az arcom égett a szégyentől, ezért gyorsan elfordítottam a szemem, úgy tettem, mintha nem is láttam volna. Anyám is mindig ezt csinálta. Nekem is ezt kell majd tennem Adrianóval. Az anyám nagyon sokszor beszélt nekem a házasságról az évek során, felkészített arra, mire számítsak. Én csak fél füllel hallgattam mindig, mivel az ő házasságuk nem olyan példa volt, amit követni akartam. Mielőtt Dominic feleségül vette Rosie-t, csak a szüleim házasságát ismertem, Dom kapcsolata láttán azonban rájöttem, hogy én is ilyet szeretnék. Tudtam persze, hogy nem fogom megkapni. Ebben az életben biztosan nem, ezért folyamodtam a könyörgéshez, és ha már az sem működött, akkor gondom lesz rá, hogy a hátralevő két hét életem legjobb két hete legyen.

– Mi lenne, ha várnánk még egy évet? – kértem apámat, és megfogtam a karját. Ő felém fordult, a tekintete valamennyire ellágyult, de nem túlzottan. – Kérlek, Papa! Csak egy évet! Add nekem ezt az egy évet!

– Lenora… Ezt már megbeszéltük.

– Akkor hat hónapot.

– Nem. – Megfogta a kezemet és megszorította. – Mindig azt mondod, milyen keményen dolgozom, és mennyi áldozatot hozok. Ez most a te áldozatod lesz. Ez a te feladatod.

– Elküldesz egy kiváló egyetemre, hogy üzletvezetést tanuljak, mégis azt mondod, hogy ez az én feladatom. – Megráztam a fejemet. – Nem értem, hogyan tud az bárkin is segíteni, ha feleségül megyek Adrianóhoz.

– Ezt már elmondtam.

– Akkor mondd el újra! – kértem halkan, de elcsuklott a hangom.

– Ő egy duca. Tu saresti una duchessa{1} – felelte, és elmosolyodva megcsípte az arcomat.

– Olaszországban nincs nemesség, Papa.

– Lenora… – Leengedte a kezét, és türelmetlenül nézett rám.

– Papa… – utánoztam a hangsúlyát, és karba tettem a kezem.

A szemében vidámság csillant.

– Ez a házasság nem ért váratlanul, Lenora. Egész életedben tudtál róla. Korábban sosem panaszkodtál miatta.

– Azért, mert akkor még nem volt valóságos. Ez olyan, mintha megengedted volna, hogy szkafandert viseljek otthon, mondván, hogy egy nap majd eljutok a Holdra.

– Hm… – Megrándult az ajka. Én visszatartottam a lélegzetemet, és arra gondoltam, hogy egy pillanatra egyetértett velem, aztán viszont azt mondta:

– Nos, Milánó az övék, én pedig akarom Milánót, szóval ezt kell tennünk, hogy megkapjam.

– De miért akarod Milánót? Már egész Szicília a tiéd… Catania, Taormina, Palermo… meg Róma is – soroltam csak néhány helyet. – Ha azt akarod, hogy az egész ország a tiéd legyen, akkor pápának kellett volna lenned.

Erre hangosan felnevetett.

– Átfutott a fejemen a gondolat.

Felsóhajtottam.

– Csak egy évet akarok.

– Aztán még egyet meg még egyet és még egyet.

– Csak egyet.

– Nem.

– Papa…

– A nem, az nem, Lenora! Már így is elég időt adtam.

– Huszonkét éves vagyok!

– Precisamente{2} – Felvonta a szemöldökét. – Talán a nemesi cím nem jelent semmit, de az a férfi egyszer majd milliárdokat fog örökölni.

Ah! Ami engem illet, Adriano feldughatja magának a milliárdjait. Legszívesebben világgá kürtöltem volna a véleményemet. Ehelyett megfordultam, és elindultam, hogy távozzak. Hálás voltam, hogy apám hagyta. Ő nem az a fajta ember, akit csak úgy faképnél lehet hagyni az engedélye nélkül. Csak anyámnak és nekem nézte el. Kifújtam a levegőt. Nem tudom, miért gondoltam, hogy ennek a könyörgésnek lesz hatása. Ha Dominic és Gabe nem tud hatni rá, akkor nekem esélyem sincs.

Hiányzott Aanya. Elővettem a telefonomat, ránéztem a képernyővédőre, és megnéztem a fotóját. Azután csináltam a képet, miután bejártuk az apám negyvenhektáros birtokát. A fényképen sáros volt az orra, és úgy nézett a kamerába, mintha mosolyogna. Talán tényleg mosolygott is. Aanya mindig mosolygott, ami engem is mosolyra fakasztott. Ma viszont nem volt elég csak az, hogy megnéztem a fényképét. Nagy levegőt vettem, és üzenetet írtam az anyámnak:

Én: Nem akarom ezt. EGYÁLTALÁN NEM. Mindent utálok.

Mami: Nagyon sajnálom.

Én: Tényleg nagyon utálom ezt.

Megcsörrent a telefonom. Ő hívott, ezért gyorsan felvettem, és beszálltam a jelöletlen terepjáró hátsó ülésére, ami elvitt a szüleim tetőtéri lakásába.

– Utálom ezt – ismételtem meg a telefonba is.

– Holnap kora reggel ott leszek. Menjünk el reggelizni! – javasolta. – Telefon nélkül.

Beleegyeztem, aztán letettük. A mobilt visszadugtam a táskámba, és kinéztem az ablakon. New York tényleg lenyűgöző. Ez az egyetlen város, ahol – a nagyszámú lakosság ellenére – úgy érzem, ide tartozom. Néha szeretem behunyni a szemem és arra gondolni, mit tennék, ha szabadon dönthetnék bármiről. Ha így lenne, valószínűleg nem laknék hosszú távon ebben a városban. Itt nem volt helye Aanyának. A lovam volt az egyetlen, amit meg kellett beszélnem Adrianóval. Ha feleségül kell mennem hozzá, egy vadidegenhez, akkor meg kell ígérnie, hogy idehozhatom a lovamat magamhoz.

{1} Ő egy herceg. Hercegné leszel. (olasz)

{2} Pontosan. (olasz)