© Gál Vilmos, 2025

© Eleven Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva!

A borítót tervezte: Müller Peti

mullerpeti.hu

Szerkesztő: Bucsy Péter

Korrektúra: Valentin Kristóf

Tördelés: KFBook Design Stúdió

Kiadja az Eleven Kiadó Kft.

Budapest, 2025

Felelős kiadó: Libor Erzsébet és Bucsy Péter

Elérhetőség: info@elevenkiado.hu

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-6742-07-0

Első nap, vasárnap

Háromhavi távollét után végre hazatértem. Tudtam, senki sem vár otthon, isten tudja, mégis valamiben reménykedtem. Ott álltam a folyosón, a lakásajtó előtt, a kulcs megcsörrent a kezemben. Bakácsné kukucskált ki a szomszédos konyhaablakon.

– Hát megjött végre, Tamáska! Hogy van? Jobban?

Másra számítottam, persze, mit képzeltem. Bakácsné mindig otthon, Anna bezzeg…

– Kézcsókom, Évike! Jobban, persze hogy jobban.

Nem néztem rá, csak futólag suhant át rajta a tekintetem. Pontosan tudtam, hogy tisztában van vele, hol töltöttem az előző tizenkét hetet.

– Az jó, Tamáska. Úgy is kell azt! Rendbe kellett már tenni, nem igaz? Nem éhes? Van egy kis csirkepaprikásom nokedlival. Soványka lett.

Bakácsné néha megetet. Úgy tart, mintha a fia lennék. Vagy inkább szerelmes belém.

– Az jó lenne, köszönöm. Uborkasaláta?

– Lesz, drágám! Mire lepakol, készen.

Mielőtt beléptem, nagy levegőt kellett vennem. Azt hittem, rendetlenség vár, de tévedtem. Nem értettem. Amikor elmentem, nagy kupit hagytam. Anna? A lakás szaga idegen volt, de nem kellemetlen. Olyan sokáig voltam távol, amit már megérez a hazatérő. Körbejártam, minden tiszta, fehér és fényes. Emlékszem, az utolsó nap, a kiborulásom előtt mennyire utáltam ezt a tiszta fehérséget és a ragyogást. Az istenverte kurva ragyogást. Viszketett tőle a testem. Fehér-fehér-fehér-fény-fehér-fehér-fehér-fény, minden ragyog, a kulcs a kezemben, zörög, csörren. Inkább kifordultam, át a csirkepaprikáshoz.

– Ahogy szereti, Tamáska.

Bakácsnénál bezzeg semmi sem fehér. Minden színes. Az abrosz megnyugtatóan tele lila levendulákkal, műanyag. Csirkepaprikás szaga töltötte be a konyhát. Ettem, közben az asszony leült mellém, nézett és beszélt.

– Annácska hazament a hétvégére az anyjához, vitte a Lacikát is. Persze, hova is tette volna? Rendet rakott magánál. Kedves, takaros lány, azzal a szegény gyerekkel. Hogy sajnálom, hogy így…

Nem mondtam erre semmit, mindketten tudtuk, mi az ábra. Bakácsné kedvelte és sajnálta is talán Annát meg a kisfiát. Jólelkű volt, és csak kicsit pletykás.

– A postája nálam, átvettem mindent, amit tudtam.

Kiment a konyhából, és hozott egy halom levelet. Egy címzetlen borítékot az orrom alá dugott.

– Kereste egy fiatalember a múlt héten, ő hagyta itt. Micsoda férfi, atya-gatya! Magas, jóképű, sármos, de olyan hajszálvékony, na hallja! Mint egy pauszpapír, és olyan áttetsző is. De tényleg! És főleg az arca. Pengevékony. Az erei átütnek a halvány bőrén. Sápadt is volt, szerintem beteg lehet szegény, nagybeteg.

– Köszönöm, Évike. Mindent köszönök. Finom volt, életmentő.

Megöleltem, és adtam neki két cuppanósat, ő viszonozta. Jól megdögönyöztük egymás hátát. Éreztem a hatalmas melleit, amint hozzám nyomódnak. Izgalmában a nyakamba szuszogott. Még kínálta kicsit az ételt illendőségből, én pedig udvariasan nemet mondtam. Hazamentem, a papírhalmot lehajítottam egy kartondobozra, kivéve a pengevékony pasas levelét. Kibontottam, csak pár sor állt az A5-ös lapon, és a borítékból kihullott egy névjegy is.

Tisztelt Művész Úr!

Gitta irányított Önhöz, sajnos tévedett, azt hitte, már itthon találom. Volna egy ajánlatom, de csak személyesen beszélnék róla. Kérem, hívjon fel!

Karacs Bence

Szálkás betűk, szép írás – állapítottam meg. A névjegy merített papírból, külalakja elegáns. És mintha… Az orrom elé tartottam; Igen, illatos! Mi a tököm? A név nem mondott semmit.

Persze még nem hívtam fel, előbb Gittával kellett beszélnem. Gitta az irodalmi ügynököm. Ugyanis író vagyok. Egy elég népszerű, vagy inkább közismert író. Egy valaha volt népszerű író, most inkább leszálló ágban.

De még nem volt hozzá kedvem, mármint Gittával beszélni. Szétnéztem. A lakás szinte üres, de rend mindenütt. A kéró nem nagy ugyan, ám elegáns, egy éppen divatos negyedben, új építésű házban. Mélygarázs és saját belső, zárt kert. Nagyon exkluzív. Portás azért nincs, az túlzás lenne, pedig elviselném. Hazatérve azonnal ismerős arc fogadna. Kedélyesen megbeszélnénk a futballeredményeket, és kellően személytelenül viccelődnénk, mint az amcsi filmekben.

A lakás tehát majdnem teljesen üres volt, kivéve a konyhát a beépített gépekkel, mert azokat nem tudtam eladni. Ugyanis mindent eladtam az utóbbi időben, mert kellett a pénz anyagra. Már jó ideje nem dolgoztam, képtelen voltam, annyira leépítettem magam. Aztán az utolsó napon, amikor egy utolsó adagot, egy utolsó elrejtett tablettát kerestem, vagy valami dugipénzt, és szétszedtem az egész lakást – de tényleg, darabokra –, akkor jött át Anna. Hallotta a tombolásomat. Gondolom, mindenki hallotta a házban, a Bakácsné is, de ő meg a többi nem mert átjönni. Szóval, Anna hívta ki a zsarukat és a mentőket, aztán ő fizette az elvonót is, pedig csak a szomszédom.

A hálószobában csupán egy matrac fogadott, és a ruháim tornyokban, szépen összehajtogatva egy leterített nejlonon. Anna. A nappaliban csak egy ikeás asztal és a hozzá illő szék állt, előbbin a laptopom becsukva hevert. Ez az egyetlen dolog, amit sohasem csaptam zálogba, vagy adtam el, hiszen munkaeszköz. Vagy csak babonából? Hiszen az utóbbi időben, az elmúlt egy évben írásra nem használtam.

Hazudtam, volt még egy tárgy, ami megmaradt. Egy art deco üvegkereszt, belemaratva néhány furcsa angyalkával. A régi hokedlin állt, a szekrénysor helyén. Családi ereklye, az egyetlen emlék, amit megőriztem. Azt hiszem, soha nem tudnék megválni tőle. Nem vagyok vallásos, nem azért. A szüleimé volt, akik már régen meghaltak. Ők a nagymamától örökölték, aki pedig valamikor a háború alatt kapta, közvetlenül a művésztől. Báthory Júlia készítette, még a levél is megvan hozzá. Valószínűleg milliókért tudnám elárvereztetni egy aukción, esetleg eladni az Iparművészeti Múzeumnak. Biztosan bolondnak gondolsz, de nem, soha nem fordult meg a fejemben, hogy ezt is pénzzé tegyem. Ez az egyetlen tárgy, ami a családomra emlékeztet. Olyan nekem, mint valami szentség. Miközben a legkevésbé sem vagyok hívő. Fura, nem?

Mást nem tudtam tenni, átnéztem a felhalmozódott leveleimet. Kicsit tartottam a rezsicsekkektől, de kiderült, minden be lett fizetve. Anna?

Hogyan fogom mindezt visszafizetni neki? Vagy meghálálni? Bele kellene írnom a következő regényembe. Következő regényem? Eszembe jutott, mit fogok enni holnap. Egy fillérem sem maradt. Az egyetlen, utolsó vagyontárgyam ez a lakás. Ha eladom, és beköltözök valami panelgarzonba, a különbözetből elvegetálhatok valameddig. És közben talán megjön a téma, az ihlet is – ez fordult meg a fejemben, de valójában nem gondoltam komolyan. Nem tudtam volna otthagyni a lakást. Persze, azt gondolod, Anna miatt. Azt hiszed, szerelmes vagyok belé, annyit beszélek róla. De ez ennél bonyolultabb. Vagy csak én bonyolítom túl?

Meg kellene néznem az e-mailjeimet. Az elvonón ugyan ott volt a telefonom, de csak vészhelyzet esetén lehetett használni. Nem kellett. Három hónapra teljesen kivontak, vagy inkább kivontam magam a forgalomból. A laptopot sem vihettem. Steril vidéki környezet, simán kitörhetett volna a harmadik világháború, arról sem kaptam volna hírt. Vagy ha Afrika kettészakad, esetleg óriásmeteor csapódik Ausztráliába. Ja, lehet, azt azért megéreztem volna.

Bekapcsoltam a gépet, és előre sóhajtottam, felkészítettem magam a rengeteg levélre. Aztán rendeset koppantam. Mindenféle személytelen szart persze kaptam, de valódi üzenetet, ismerőstől, csupán ötöt. Három hónap alatt. Abból is három Gittától. Kettőben arról írt, novellát kérnek tőlem irodalmi lapok, a harmadikban pedig érdeklődött, mikor jövök már vissza, mert valami érdekes fickó keresett, aki akar tőlem valamit. Reméli, komoly. A fickó jóképű, azt írta, és talán munkáról lenne szó. Az elegáns cuccai alapján gazdag, a neve: Karacs Bence.

Az ujjaim között pergettem a névjegyét. Már majdnem felhívtam, amikor csengettek. Megdobbant a szívem. Anna állt az ajtóban, mellette Lacika, az egyik kezével az anyja sortjába csimpaszkodott. Elnézett mellettem, úgy köszönt.

– Szijaa, Tamás bácsíí!

Anna szerint Lacika kedvel engem. Biztosan igaz, bár ennek még nem sok jelét mutatta. A kissrác ugyanis autista. Abból a bezárkózó, de zseni fajtából. Bár még soha nem néztem utána a pontos szakkifejezésnek, és Anna sem mondta, mert nem kérdeztem. Leguggoltam elé úgy, hogy egy magasságba kerüljön a fejünk. Ötösre nyújtottam a tenyerem, ő belecsapott, de közben továbbra is elnézett mellettem. Az, hogy elfogadja az érintésem, Anna szerint nagy szó.

– Helló, haver, mi újság?

– Mi újság?

– Hazajöttem.

– Hazajöttél.

A korábbiakhoz hasonló, épületes párbeszédeink folytatódnak – gondoltam. Felálltam, és most Annáéval került egy szintre a tekintetem. Zavartan néztem rá, mert olyan volt ő nekem egy személyben, mint az anyám, a nővérem, az utolsó rokonom vagy az egyetlen kapcsolatom az élettel. Pedig fiatalabb nálam, mégis sokkal erősebb.

– Köszönöm, amit értem… A pénzt természetesen vissza…

Makogtam csak, annyira frusztrált az egész helyzet. Bakácsnét persze meg tudtam ölelni a csirkepaprikásért nokedlival.

Anna mosolygott, kissé fájdalmasan, de mosolygott. Mindig így láttam csak mosolyogni. Biztos a Lacika miatt van, a kurva élet miatt, hogy csak így tud, pedig még harminc sincs. Meg kéne írnom, őket kéne megírnom – gondoltam, persze tudtam, képtelen lennék rá. És ha mégsem, akkor is nagyon hamis lenne, ezt is tudtam.

Egyszer, nagyon régen Spiró órájára jártam. Esztétikakurzusokat tartott, és én csak azért vettem fel, mert kellettek a speckol tanegységek. Aztán ott ragadtam, mert a pasas egy zseni. Rajta kívül talán még két-három zsenivel találkoztam az egyetemen. Lehet, ez az én hibám. Szóval, Spiró kelet-európai irodalmat olvastatott velünk, és az egyik könyv az Átok völgye volt, Ivan Olbrachttól, egy csehszlovák írótól, ma szerintem már senki sem olvassa. Három, lazán összefüggő elbeszélésből állt az egész, és mielőtt az utolsót vettük volna, Spiró azt mondta, olvasás közben arra figyeljünk, miért hamis a történet. Hogy miért nem igaz, miért nem működik igazán. Elolvastam, a válaszra nem jöttem rá, és éppen arra az órára nem tudtam elmenni, ahol kiderülhetett volna. A szemeszter véget ért, és én még ma sem tudom a választ. Szar történet, és fogalmam sincs, miért ezen járt az agyam.

– Jobban vagy? – kérdezte Anna. – A pénzre ne legyen gondod, van elég. Úgy veszem, hogy veled tudtam le az idei jótéteményemet.

– Köszi, jobban. De azért visszafizetem, tényleg. Neked nem szeretnék tartozni. Amúgy is tartozom, a pénzen túl.

– Azzal törleszthetsz, ha nem esel vissza. Ugye nem esel vissza?

– Tiszta vagyok, becsszó. És amúgy sincs egy kanyim se.

– Adjak valamennyit?

– Nem azért mondtam.

Elvörösödtem, totál hülyén éreztem magam. Szerencsére Lacika megrángatta az anyja sortját.

– Spongyabob! – jelentette ki.

Tudtam, ez azt jelenti, rövidesen kezdődik a kedvenc meséje. Piszkosul fontos a srácnak a napi rutin.

– Oké, megyünk drágám. Amúgy emlegetett sokat – mondta még Anna. – Nem tudom, miért, de csíp téged.

Amint otthagytak, rettenetesen egyedül és szarul kezdtem érezni magam. Már semmi kedvem nem volt felhívni a pauszvékony pasast. Különben is, vasárnap délután van – gondoltam.

Második nap, hétfő

Reggel sem keltem valami vidáman, ráadásul az éhség is rendesen mardosta a gyomrom. Pofátlanul átcaplattam Bakácsnéhoz, aki továbbra is örült, hogy a híres írót etetheti. Mintha várt volna, rengeteg bundáskenyér tornyosult a levendulás asztalon. Bevágtam mindet, teával, és egyből elégedettebben bámultam kifelé a fejemből. Még kávéztunk is, és közben megosztott velem egy csomó fontos infót az elmúlt három hónapról. Hitetlenkedve hallgattam, amint politikáról, horrorbalesetekről, áremelkedésről, hírességekről meg celebekről mesélt, és közben rádöbbentem, mindez mennyire nem lényeges. Ki kellene zárni minden felesleges infót az életünkből, és fix, könnyebb lenne a létezésünk. Nem húznánk fel magunkat minden baromságon.

Utána végre felhívtam az áttetsző pasast, Karacs Bencét. Éreztem a hangján, hogy izgatottá vált, amint bemutatkoztam.

– Egy óra múlva a sarki kávézóban – javasolta. Ha jó nekem. Nekem ne volna jó? Semmi dolgom. Persze ezt nem mondtam neki.

Eszembe jutott, hogy tényleg alig van pénzem, talán egy ezres. Abból még két kávéra sem futja, a kártyám már rég lenullázva. Átcsöngettem Annához, ő már javában dolgozott. Angolról és japánról fordít. Lacika már a speckó suliban, mindjárt befejezi az első évet.

Kaptam egy tízezrest, aztán csak vártam, hogy elteljen az egy óra. Azon tűnődtem, mit akarhat Karacs Bence. Talán árnyékírónak kellek? Nem, ahhoz túl híres vagyok. Persze tudhatja, hogy mi az ábra velem. És Gitta sem képes már semmi normális melót szerezni. Az összes puskaporomat ellőttem, amit pedig ő talál ki, vagy a kiadók, képtelen vagyok megírni. Egyszerűen nem tudok megrendelésre írni. De most… Ezt a tagot nem engedhetem el.

Lementem, kiültem a teraszra. A sarki kávézó és környezete egy kis szelet Párizsnak tűnt a kis asztalokkal és székekkel. Persze ez túlzás. A modernizált kilencedik kerület nem eléggé avíttas vagy patinás ahhoz. A hely tele volt kisgyerekes anyukákkal és későn kelő hipszterekkel, amilyennek én is gondolom magam. Néhányukkal köszönőviszonyban álltam, mások megbámultak. Hja, a hírnév! A felszolgálóval is kellett néhány kedves szót váltanom, régen látott. Régen bizony!

Ásványvizet iszogattam, és közben az utca túloldalán terpeszkedő teret bámultam. Próbáltam kitalálni, a járókelők közül melyik lesz Karacs Bence. Fél tizenegykor a tér túlfelén feltűnt egy magas, tényleg valószínűtlenül vékony fickó, akinek az arca sápadt volt, áttetszettek rajta az erek, és olyannak tűnt valóban, mint egy pauszpapír. Mint egy pauszpapírra rajzolt tusfigura. Bakácsnétól, most komolyan, Bakácsnétól lopom a karakterleírásomat? Micsoda írói vénája van az öreglánynak! Mert tény és való, azonnal felismertem Karacs Bencét. Fekete vászonnadrágot és fehér inget viselt. Mindkettő kissé bőnek tűnt számára. Biztosan kifogyott belőlük – gondoltam. A fickó ennek ellenére elegánsnak hatott, a mozdulatai és a fejtartása miatt. Meg a divatos cipő, a márkás napszemüveg és a méregdrága óra miatt. Bár nem tett nőies gesztusokat, mégis átfutott rajtam: homokos.

Csak egy pillanatra torpant meg, mikor észrevett, aztán elindult felém. Felálltam, kezet fogtunk. Hatalmas tenyerével meglepően finoman érintette meg a kézfejem. Szeme csupán egy pillanatig állta a tekintetem, aztán félrenézett.

Karacs hosszúkás, tükörsimára borotvált arcát sötétbarna, divatosan tépettre vágott haj keretezte. A szeme is barna, a bőre viszont krétafehér. Azon gondolkodtam, Bakácsnénak igaza lehet, a férfi gyengének és betegnek tűnik.

– Örülök, hogy megismerhetem, művész úr – mondta.

Úgy láttam, valóban meghatotta, hogy egy híres íróval találkozhat.

– Nemkülönben. Mit iszik? A kávé kitűnő.

– Köszönöm, nem lehet. Jó lesz az ásványvíz, mentes.

Óvatosan ereszkedett le a székre, kissé lihegett, és a homlokán legördült néhány csepp izzadság. Az arca szenvedős volt. Negyven és ötven között lehet, úgy saccoltam. Rendeltem, és a közepébe vágtam.

– Az ügynököm mondta, hogy megkereste, de ő sem tud semmi közelebbit.

– Igen, elég személyes az ügy, és ha nem vállalja, nem szeretném, hogy túl sokan tudjanak róla.

– Felcsigázott. Egyébként remekül tudom tartani a szám.

– A történetemet szeretném megíratni. Én képtelen vagyok rá, nincs hozzá semmi tehetségem. Megpróbáltam, belekezdtem, de… – legyintett lemondóan.

– Hát, még soha nem csináltam hasonlót.

Eléggé lehangolt a lehetőség, hogy egy nevesincs fickó tollba mondja nekem az életét, én meg hozzak ki belőle valami frankót.

– Mégis, mennyire érdekes a maga élete? Mivel foglalkozik?

– Garantálom, van néhány érdekes sztorim, chippendale-fiú voltam.

Erre viszont azonnal felkaptam a fejem. Kattogni kezdett az agyam, pillanatok alatt könyvcímek villantak be a semmiből. Egy chippendale-boy naplója. Nem. Egy chippendale-fiú naplója. Talán. Chippendale. Borzalmas. Egy chippendale-fiú emlékiratai. Hm. Egy chippendale-fiú vallomásai. Ez az! Már láttam a szemem előtt a borítót, az eladási számokat, a bestsellerlistákat, a tévéinterjúkat, a Nők Lapja-címlapot, a megfilmesített változatot, és azt, ahogy átveszem az Oscart a legjobb adaptált forgatókönyvért.

Hja, nem mondtam volna? Író vagyok, jó a képzelőerőm.

– Mint az Egy gésa emlékiratai? Megírom!

Csak így! Mindig gyorsan és határozottan döntök.

Karacs láthatóan megkönnyebbült, aztán mégis elhomályosult a tekintete.

– Az ördög a részletekben rejlik. Sietnünk kell, de nagyon. Ugyanis haldoklom.

Vastagbélrák, amint aztán röviden és tömören elmondta. Talán két hete van elmesélni a történetét. Aztán még megvárja, hogy a kézirat elkészüljön. Összesen hat-nyolc hete maradt hátra, nem több. Nehezen ment vele a beszéd, nem tudtam semmi okosat vagy szépet mondani. Megígértem, még aznap felhívom, amint az ügynökömmel beszéltem. Rövidesen elváltunk, én pedig elindultam gyalog Gittához. Kellett a séta, hogy kiszellőztessem a fejem, elpárologjon az orromból a fickó izzadt halálszaga. Micsoda sztori! Amúgy tetszett az ipse. Keveset beszélt, és nem tűnt túl érzelgősnek. Ez viszont még probléma is lehet. Mert nekem sokat és őszintén kell beszélnie magáról. Talán ha itatom. A bor megoldja a nyelvet. De még kávét se iszik, csak vizet – jutott az eszembe. A francba! Amúgy meg mitől fél? Miért tagadja meg magától az apró élvezeteket, ha úgyis elpatkol? Ki érthet meg egy haldoklót?

Közben odaértem Gitta irodája elé. A titkára, egy kis homokos fiú fogadott, a szokott flegma stílusában. Rühelltem ezt a kis csótányt, nem a ferde hajlama – az nem igazán érdekelt –, hanem a viselkedése miatt. A nyafka meleget adta, de álságos volt mindene, az affektáló hanghordozásától az utolsó kézmozdulatáig. Gitta viszont bírta, mert a srác állítólag született titkárnő volt.

– Á, Tamáska! Végre! A főnök asszony szabad, bejelentelek.

Beszólt Gittának, aztán csak intett a kis kacsójával, hogy mehetek.

Gitta imádott. Hosszú évekig én voltam az aranytojást tojó tyúkja, milliókat keresett rajtam, de nem csak ezért voltam a kis kedvence. Tényleg szeretett, ezt biztosan tudom, de nem szerelemmel. És soha nem fektettem le, ezt még az elején le kell szögeznem, mielőtt rosszra gondolnál.

Gittáért egyébként én is odavoltam, pedig nem igazán szeretem a csontkollekciókat. Ő pedig az volt, szinte rémisztően magas, melle semmi, hosszú, esetlen karok és lábak álltak ki belőle, mint egy botsáskából. Az arca viszont csinos, a szemében különlegesen tükröződött elképesztő intelligenciája, ez adta a báját, ezért, és a halvány, keserű mosolyáért szerettem. Meg a kissé rekedtes, mély hangja miatt.

Aggódva pillantott fel a laptopjából, azt vizslatta, milyen állapotban vagyok. Arcán megfeszült a bőr, aztán lassan elernyedt, a szeme meglágyult, alig láthatóan elmosolyodott. Tudod, ez a néhány apró jel igazán megnyugtatott. Tehát nem nézek ki javíthatatlanul szarul – gondoltam.

Felállt, odacsattogott hozzám a rettenetes magas sarkújában, átölelt, és puszikkal halmozott el. Mosolyogva tűrtem, hazudnék, ha azt mondanám, nem esett jól. Ritkán ölelgettek mostanában, Bakácsnén kívül, persze.

– Visszatértél!

Ez örömkiáltás volt, nem kérdés. És nem az utazásra vonatkozott.

– Vissza.

– Remélem, hosszú időre.

– Én is.

Az érzelemkitörésnek hirtelen vetett véget, hátralépett, megigazgatta a kiskosztümjét, a Versace szemüvegét, és leült az íróasztala mögé.

– Van valami terved? – kérdezte. Mindkét karjával az asztalon könyökölt, és kitárt tenyerében pihentette állát. Megint úgy figyelt, mint amikor beléptem.

– Esetleg az elvonót megírhatnám – mondtam halálkomoly képpel, pedig csak hantáztam. Közben figyeltem, hogy reagál. Elégedetlenséget láttam a szemében.

– Ne fárassz! Az nem a te asztalod. Soha nem írtál magadról, mert nem tudsz.

– Nem is úgy… Egyes szám harmadik személyben. Minden itt van – böktem a fejemre.

– Beszéltél Karacs Bencével? – csattant fel hirtelen. – Elég a bohóckodásból, úgy ismerlek, mint a tenyeremet. De jó, hogy kezdesz a régi lenni. Örülök ennek a Tamásnak.

Okos – gondoltam. És érez engem. Gitta egy igazi barát, pedig valójában elég lenne, ha csupán munkakapcsolatban állnánk.

– Beszéltem. Úgy döntöttem, vállalom a melót.

Gitta szeme most kezdett igazán csillogni. Őszintén örült, az arca kisimult.

– Végre! És mi a sztori?

– Chippendale-fiú volt a kilencvenes években. Meg kell írjam a visszaemlékezéseit.

– Remekül hangzik!

– Viszont még soha nem volt ilyen szoros határidőm: két hónap.

– Miért?

– Mert meg fog halni.

Ezen persze Gitta megdöbbent, de hamar túllépett a dolgon. Azonnal a hogyan érdekelte. Rendkívül gyakorlatias volt, legalábbis az üzleti ügyekben. Két perc alatt felvázolt mindent.

– Szóval Egy chippendale-fiú visszaemlékezései? Jó. Utalok háromszázezer előleget a számládra. Oszd be egy hónapra, nem vagyok krőzus, nem kapsz négyet! Hol veszed fel az anyagot? Nálad? Le tudod ültetni? Nem? Szerezz egy pamlagot, vagy valamit! Az isten szerelmére, oldd meg! A házban valakitől. Biztos akad a közös helyiségben valami lom. Előkészítem a szerződéseket, igen, vele külön kell. Ilyen még nem volt a praxisodban, de az enyémben igen. Beszélek a kiadóval is. Ne aggódj, erre a témára rárepülnek, hótziher! Na, mi kell még? Egy diktafon? A telefonod nem jó? Nem? Hát!

Felállt, a szekrényéhez caplatott, kivett egy apró, hosszúkás tárgyat, és felém nyújtotta.

– A végén kérem vissza!

Amint kiléptem tőle, hívtam Karacsot. Mondtam neki, holnap délelőtt menjen be Gittához, kora délután pedig jöhet az első szeánszra. Meglepődött, hogy így felpörögtek a dolgok, de örült.

Hazamentem, és bekapcsoltam a gépem. Különös, rég nem érzett tettvágy fűtött. Új dokumentumot nyitottam. Ott feküdt a képernyőn az üres, fehér lap. Felírtam a címet, a nevem, a dátumot.