Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

ELSŐ RÉSZ Mária

I. Két menyasszony

II. Hogyan házasodnak a királyok?

III. Utazás Magyarországba 1521-ben.

MÁSODIK RÉSZ Lajos

I. Mátyás király tróntermében

II. A házasság a trón fényében és árnyában

III. Pénz beszél, kutya ugat

HARMADIK RÉSZ A mohácsi pénz

I. Mária üzletet köt

II. A rákok

III. „A király menjen a másvilágra uralkodni...”

NEGYEDIK RÉSZ A király íródeákjának jegyzetei

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Krúdy Gyula

MOHÁCS
VAGY
KÉT ÁRVA GYERMEK VERGŐDÉSE

BUDAÖRS, 2023

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-876-2 EPUB
ISBN 978-963-559-877-9 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

első kiadás: 1926
az elektronikus változat az 1926. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító ismeretlen osztrák(?) festő 1515. körül készített
festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

ELSŐ RÉSZ
Mária

I.
Két menyasszony

Ezelőtt négyszáz egynéhány esztendővel az innsbrucki apácakolostorban két fiatal leány nevelkedett, akinek személye különösen érdekelhet bennünket, magyarokat, - aminthogy abban az időben is, négyszáz egynéhány esztendő előtt, igen sok magyar gondolat szálldosott az innsbrucki vár felé, amelyet közönségesen kolostornak hívnak.

Nézzük meg közelebbről, ki ez a két 13-16 éves leányka, akiknek sorsához birodalmak sorsa volt kapcsolódva. Királyné-jelölt, királyok menyasszonya volt mindkettő.

Az egyik leánykát, a nagyobbacskát, hívják vala Jagelló Annának és a legnagyobb hatalmú német császár, a leggazdagabb európai uralkodó valamelyik unokájával, - hogy melyikkel a két fiú közül, az majd csak későbben volt kiderülendő - van frigyességben.

Csináltak akkoriban ilyen eljegyzéseket a királyok, mert nagy gondjuk volt arra, hogy gyermekeik, unokáik sorsát jó előre biztosítsák. Akármilyen nevezetes tudományok és titkok birtokában volt is az udvari orvos, a halál éppen úgy leselkedett a császárok tróntermeiben, mint a szegény emberre az erdőn.

Akkoriban az iskolás feladványok másképpen voltak összeállítva, mint manapság. Minden félesztendőben felnyíltak az innsbrucki apácakolostor kapui férfivendégek előtt, akik reggeltől estvélig megvizsgáztatták a királyi menyasszonyokat tanulmányi előhaladásukról. A vizsgálóbizottság egész kis hadsereggel érkezett, fullajtárokkal, alabárdosokkal, íjászokkal, puskásokkal, lovagokkal, mert akkoriban így volt szokásuk utazni a nagyuraknak az erdőben tanyázó zsiványság miatt. A vizsgálók pedig igen nagy urak voltak. A vezetőjük Lang Máté úr, a gurki bíbornok-püspök és a salzburgi koadjutor. A leghatalmasabb pap a birodalomban, akiből talán még római pápa is lehet valamikor. Kíséretében ugyancsak híres és nagytudományú papok: Stein Marquard, a bambergi prépost, Marxius tanár, doctor Cuspinianus, Hamerle Farkas, a császár titkára, aki egyenesen a császárnak tesz majd jelentést a két menyasszony tanulmányi előhaladottságáról. Össze kell magukat szedni a kisasszonyoknak, ha értelmesen akarnak felelni a hatalmas papok kérdéseire.

A vizsga, természetesen, latin nyelven folyt, mert feltételezhető volt a két királyi unokáról, hogy éppen olyan folyékonyan beszéli a klasszikus nyelvet, mintha azt az anyatejjel szívta volna magába.

A bíbornok-püspök a nagyobbacska leánykát, Jagelló Annát vette először vizsgálat alá:

- Hát, leányom, Jagelló Anna, mondd el nekem, hogy kicsoda is vagy te voltaképpen?

- Én második Ulászló, Magyarország és Csehország királyának az elsőszülött gyermeke vagyok. Az én apám országai azok, amelyeket Aeneas Sylvius, a történetíró archirequáknak, azaz főországoknak nevez. Anyámat, a magyar királynét Anna de Candalla-nak hívták, leszármazottja volt régi aquitániai királyoknak, a navarrai hercegnő dédunokája, IX. Lajos francia király nővérének unokája, XII. Lajos francia király közeli rokona. Rokonaim a lengyel Jagellókon kívül, az angol Kendali grófok, a francia Orleansok, a Luxemburgok és az Anjouk. Menyasszonya vagyok a leghatalmasabb német császár, I. Miksa egyik unokájának, Károlynak vagy Ferdinándnak. Testvére vagyok II. Lajos magyar királynak.

A bíbornok végtelen helyesléssel integetett a leánykának. Így tartotta ő jónak a gyermeknevelést, a fiatalság elsősorban a szüleit, rokonait, hozzátartozóit ismerje meg.

Most a kisebbik leányka megvizsgáztatására került a sor.

- Lépjél elő brüggei Mária és mondd el, hogy ki vagy? - emelte fel a bíbornok gyűrűsujját az emelvényen, mire a leányka a következőképpen válaszolt:

- Az én atyám habsburgi Szép Fülöp, aki fia volt I. Miksának, a leghatalmasabb császárnak, leszármazója Gazdag Albertnek, a habsburgi tartományi grófnak, aki a Habsburg-családnak megalapítója volt. Ezért az én nevem Osztrák Mária, nem pedig Brüggei.

- Jól feleltél, - bólintott a bíbornok. - Ámde azért nem szabad soha elfelejtened, hogy Brüsszelben, a herceglakban születtél, abban a városban, ahol atyádat Botosnak hívták. És most mondd meg, ki volt anyád?

- Az én anyám Kasztíliai Johanna volt, gyermeke aragóniai II. Ferdinándnak, akit mély vallásossága miatt katolikus Ferdinándnak mondanak. Nagyanyám pedig Kasztíliai Izabella volt, akinél szebb és okosabb nő nem született Spanyolországban. Testvéreim Károly és Ferdinánd, akik idővel spanyol királyok, német császárok, római királyok és római császárok lesznek. Testvérem Eleonóra, a francia királyné, testvérem Katalin, a portugál királyné, testvérem Erzsébet, a dán királyné. Menyasszonya vagyok II. Lajos magyar királynak, akivel a bécsi Szent István-templomban jegyeztek el.

A bíbornok még elégedettebben bólintott, nagyon szerette növendékeit, akik ily szép atyafisággal rendelkeztek. Nagy tisztelője volt a királyoknak, királynéknak.

A vizsgálatnak tulajdonképpen ezzel vége is volt, mert hiszen a félévi vizsgának az volt az igazi célja, hogy a gurki bíbornok-püspök szép hosszú levelekben számoljon be Ulászlónak, a magyar királynak, valamint Miksa császárnak, hogy gyermekeik hogyan viselkednek a kolostori életben, testileg és lelkileg mennyire fejlődnek.

A bíbornok és kísérete a nagy tanulószobából éppen a földszinti ebédlőbe akart vonulni, hogy az ilyenkor szokásos vizsgaebédet elfogyasszák, amikor Mária hercegnő a bíbornok elé lépett és nagybátran ezt kérdezi vala:

- Mondd, bíbornok uram, meddig tart még az én mátkaságom, amelynek most már harmadik évét töltöm a kolostorban? Rab vagyok vagy királyné?

- Magyar királyné vagy, gyermekem, amikor megkoronáznak Székesfehérvárott, ahol ősi idők óta a magyar királynékat koronázni szokás, - felelt a bíbornok igen kegyes hangon. - Rabságodnak akkor vége leend.

- És kitől függ az, hogy mikor koronáznak meg? - kérdezte Mária még közelebb lépve a bíboroshoz.

- Ez függ Magyarország rendeitől, akik olyan hatalmas urak, hogy még a királynak is parancsolnak. Ezek az urak majdnem olyan hatalmasok, mint maga a király, vagyonuk pedig éppenséggel több. Meg kell várni, amig a rendek elhatározzák, hogy a király feleségül veheti jegyesét, - felelt a bíbornok, mintha most ő tenne vizsgát növendékének.

Mária hercegnő összeráncolta homlokát:

- Mondd, bíbornok uram, hogyan lehetséges az, hogy az én hatalmas rokonaim, császári nagyapám, királyi testvéreim, hercegi bátyáim nem tudnak parancsolni a magyaroknak, hogy engem megkoronázzanak?

- A magyaroknak senki se tud parancsolni Európában, még a királyuk sem. Mondják, hogy volt egy királyuk nemrégiben, bizonyos Corvin, aki sok pénzt költött el könyvekre és könyvkötőkre, aki rendet tartott közöttük, de annak nagy hadserege volt.

- És a mostani magyar királynak, az én vőlegényemnek nincs hadserege? - folytatta a bíbornok vizsgáztatását Mária, az innsbrucki apácakolostor növendéke.

- A magyar uraknak több katonájuk van, mert több pénzük van! - felelé a bíboros.

- Hát hová lett az a kétszázezer aranyforint, amit császári nagyapám móringba adott velem Ulászló királynak a fia javára? - kérdezte most Mária hercegnő felvillanó szemmel, hogy a papok csak összenéztek, a szemükkel kezdtek integetni egymásnak, a szájukra tették a tenyerüket, hogy a mosolygásukat elrejtsék, talán még arról is megfeledkeztek, hogy milyen ebéd várja őket a kolostor ebédlőjében? (Vadpecsenyék voltak, mert az apácák a vadászaikkal nagy hajtóvadászatot tartattak a bíbornok érkezése előtt, messze elterülő erdőségeikben.)

Hát hogyan vágta ki magát Lang Máté, akit Rómában már néhányszor pápa jelöltnek is emlegettek?

- Gyermekem, az a kétszázezer aranyforint arra kellett, hogy az öreg király adósságait kifizessék. Az apósod, Ulászló király, ugyanis nem tudott bánni a pénzzel, lépten-nyomon megcsalták a gonosz emberek, meghamisították az ország számadásait...

- Persze, mert nem volt királyné a háznál! - rebbent fel a gyermekből alig felcseperedett hercegnő. - Nálunk, otthon Brüggében az anyám nézegette meg a konyhamester számadásait.

A bíbornok és a papok elvonultak, hogy testi kívánságuknak is eleget tegyenek, javában csóválták a fejüket a lépcsőkön, amikor visszagondolnak vala a jövendőbeli magyar királyné kérdéseire.

- Hm, ez a leány majd rendet csinál Budán, - dörmögte doctor Cuspiniánus, aki amolyan íródeák is volt, aki a császárokkal, királyokkal levelezett ura, Miksa császár megbízásából és többet tudott a fejedelmi dolgok házititkaiból, mint más halandó. (Ő tudta, hogy mire kellett az a kétszázezer aranyforint Budán. Fugger bankár, meg Fortunátus, az öreg király pénzkölcsönzői nagyon várták vala már e forintokat.)

A két leány ottmaradt annál a nagy hímzőtáblánál, amelyen azokat a ruhákat hímezték, amelyekben majd esküvőjükre akarnak menni. Magyarul és németül beszélgettek egymás között, mert így tudták egymást leginkább megérteni.

- Én szeretnék egyszer egy magyart megismerni! - mondá egyszerre Mária hercegnő, amikor hosszú szálat fűzött be a tűjébe és így volt alkalma az elgondolkozásra. - Milyenforma emberek lehetnek azok a magyarok, akiknek valaha mégis csak a királynéjuk leszek? Löwenben, az ódon herceglakban, ahol valamennyien együtt tanultak a gyerekek: a bátyámnak volt egy solymásza, aki solymászni tanított, aki, mint afféle csavargó, megfordult Magyarországon is. Ez a solymász éppen annyit hazudott, mint bármely solymász, vadász vagy madarász szokott, de azért lehetett valami igaz a szavaiban. Ez azt beszélte a magyarokról, hogy nem sokban különböznek a tatároktól, éppen olyan hosszú nyilaik vannak, éppen úgy ülnek a lovon, éppen olyan vad harci kiáltásokat hallatnak és az életüket semmibe veszik, mert borital mellett töltik a napjaikat. Mondd, Anna testvérem, ilyenek az igazi magyarok?

Ulászló leánya, a másik menyasszony korántsem volt olyan szapora beszédű, mint Mária. Meglátszott a viselkedésén, hogy szegényebb házból került ki.

- Majd én megmondom neked, hogy milyenek a magyarok, mert láttam belőlük sokat Budán, amikor vásár volt és messzeföldről hajtották fel a nyájaikat, gulyáikat, méneseiket, hogy aztán megint elhajtsák őket, mert azt mondták, hogy rossz pénzért nem adják el a barmaikat. Hajukat csimbókba kötve viselik és füstszínű az arcuk, mintha egész életükben nádak tűzrakása mellett melegednének. A legdurvább pokrócposztót hordják öltözetnek és nagy ritkaság, ha valamelyiknek saru van a lábán. Csendesen állnak hosszú husángjaikra támaszkodva, de gyorsan tudnak verekedésbe is kezdeni, aminek alig bírnak véget vetni az íjászok. Nem nagyon magasak, mert az utolsó markot a ló mértékéről már találomra mondják, de mégis egyetlen ugrással a ló hátán tudnak teremni. Általában nem félnek semmitől, csak a hamispénztől.

Mária hercegnő elmerengve nézett egy emberi alakocskát, amelyet éppen aranyból hímezett fehér csipkére, amelyből majd gallért fog csinálni.

- Személyesen kit ismertél a magyarok közül, Anna?

- Hát a kérőmet, Zápolya János vajdát.

- De hiszen arról azt beszélik a bécsi udvarnál, hogy Magyarországon „tót király”-nak csúfolják. Nem olyan az igazi magyar ember, mint amilyen kérőd volt.

A Jagelló kisasszony elgondolkozott:

- Az én kérőm Pozsega megyében született, de úgy tudom, hogy az is Magyarország, mint minden a Kárpátoktól a tengerig. Olyan szép szakállú és bajuszos fiatalember, amilyen Szent István a budai várban. Mindig derűs, kedélyes, vidám: talán ebben különbözik a magyaroktól, akik gondterhelt, komor, szótlan emberek.

Mária felbiggyesztette az ajkát, ami nagyon könnyen ment nála.

- Hát aztán miféle ember is volt az a te kérőd?

- Olyanféle ember volt, hogy ha Lajos öcsém nem jön a világra véletlenül, hát akkor már réges-régen ő a magyarok királya. A magyarok ugyanis egy országgyűlésükön törvényt hoztak, hogy atyám halála után megint nemzeti királyt fognak választani. Szabad lesz újra a királyválasztás és Budán azért örvendeztünk, amikor Lajos született, mert Zápolya uram most már nem lehetett többé király.

- Vajon miért lett volna király őkegyelme?

Anna hivalkodott:

- Csak azért, mert ő a leggazdagabb magyar ember. Hetvenkét vára van és temérdek kincse és aranya. Hadai vannak annyian, mint a királynak és ő egyébként is a leggazdagabb magyar ember. Ő az erdélyi vajda és Magyarországon is az történik, amit ő akar.

- Hát akkor miért leszel az én bátyám felesége, nem pedig a „tót királyé”? - csattant fel Mária.

Anna lesütötte a szemét:

- Én azt most nem tudom neked megmondani, mert engem nem kérdeztek soha, hogy kinek a felesége akarok lenni. Annyi bizonyos, hogy ha nincsen Ferdinánd, akkor már régen Zápolyáné volnék és nem pedig innsbrucki fogoly.

- Hát ha olyan nagyúr az a Zápolya János, miért nem jön érted a hadaival? Mért nem veszi el Lajostól a koronát? - fitymálódott Mária.

- Azért, mert a magyarok ugyan kemény emberek, de tisztelik a törvényeket. Mindenkor ősi törvényeikre szoktak hivatkozni, bármit cselekednek. Zápolya sem tehet egyebet, mint amit a magyarok törvényei előírnak. A törvény azt rendeli, hogy amig a törvényes királynak fia van, nem lehet más a király. Zápolya uramnak tehát minden nagy gazdagsága mellett félre kellett állania. Amig Lajos él, nem lehet más a magyar király, mint ő. Így végeztek a magyarok.

Mária tovább folytatta a hímzést:

- Nekem meg kell ismerni a magyarokat, mert hiszen ott birtokaim vannak, amelyeket jegyajándékul kaptam a te atyádtól, az én apósomtól. Ott van sóbányám, Máramarosban, ahol annyi só terem, hogy az egész országot el lehet látni sóval. Ott van Huszt váram, amelyhez még öt város is tartozik. Az enyém Zólyom vára, ahol nem tudom, hogy terem-e valami. De az enyém Körmöc is, ahol arany- és ezüstbányák vannak, hogy a király adósságát mind kifizethetem belőlük. És az enyém Óbuda. Mondd, Anna testvérem, milyen az az Óbuda, amelyet a palota ablakából bizonyára gyakran láthattál?

- Szép nagy falu. Mert Magyarországon minden csak falu Budához mérten.

Mária hercegnő most letette a hímzőtűt és a délutáni napba nézett, amely a kolostor sarokablakán át, - igen sok sarokablak volt a kolostorban, hogy a zárdahölgyek három oldalról is kaphassák a világosságot a kézimunkájukhoz - az alant emelkedő innsbrucki tornyokra nézett hosszadalmasan. Aranybarnahaja pirult a napban, fekete, hosszúkás szemeiben a kíváncsiság szikrái szálldostak, mint mikor a hegyek felett dúdolgató szél olykor beszól a kolostor kürtőjén, miután még akkoriban nem értették a rafinált kályhacsinálást és a kályhában eddig láthatatlan szikrácskák kezdték űzni egymást, amint táncra kerekedtek. (Sokszor nézte a két menyasszony az ilyen szikra-táncot a kályha rostélyán át a hosszú téli napokon és másféle táncok jutottak eszükbe, amelyeket valaha a bécsi udvarnál, eljegyzésükön lejtettek.)

- És mondd, Anna testvérem, Lajos, a király, milyen szokott lenni odahaza?

- Gyermek még, - felelt a tizenhatesztendős nővérke. - Bornemissza uram, az egyik nevelője csak megrázza a szakállát, mintha a havat akarná abból kirázogatni és Lajosnak engedelmeskedni kell.

- Most már bevallom, hogy én megkértem Lajosomat a bécsi eljegyzésünkkor, hogy veressen nekem pénzeket a maga arcképével. Tudod, amilyen tallérokat a császári nagyapámtól nyertünk, amikor utolsó este leült velünk ostáblát játszani. Szép aranycsikókat, amelyek úgy pengtek a márványkockákon, mint a vőlegények sarkantyúi. Amelyeket császári nagyapám annak a napnak az emlékére veretett. De Lajos még nem küldött arcképével diszitett tallért nekem, pedig nagyon szeretném azt nyakamban viselni, - rebegte Mária és a távolba nézett, amelyről azt hallotta, hogy arrafelé van Magyarország.

A hímzés most már mind lassabban ment, amint alkonyat felé haladt az idő, a királyi arák ujjai, valamint a hímzőtűk is fáradoztak a munkában. A bíbornok és kísérete elvonultak, látni lehetett őket a tágas, gyepes udvaron, amint lovaikra, vagy hintóikra szálltak. Csupán a bíbornok-püspöknek volt gyaloghintója, amelyet hat igen erős ember vitt a vállán, mögötte sorakozott más tizenkét ember, akik majd felváltva viendik a gyaloghintót, bizonyos időközökben. A zárda falain kívül táboroztak a fegyveresek, akik mindenféle játékokat mutattak be a bástyaablakokon kitekintgető apácák tiszteletére. A lovasok hosszú lándzsanyelekkel mentek egymásnak és igyekeztek egymást nyergeikből kivetni. Az íjászok célbalövöldöztek és különösen azokat az almákat szerették volna eltalálni, amelyeket a kolostor ablakából az apácák feléjük dobáltak. A gyalogosok vívtak rövid kardjaikkal és olyan csapásokat méregettek egymásra, hogy csakúgy pengett a vértjük. De, persze, nyomban végük lett e mulatságoknak, amikor a zárda falain kívül a bástyakapu nagy nyikorgással leereszkedett és a bíbornok kíséretével kivonul a domború dobogón. A bíbornok megemelgette bojttal diszitett fövegét ama torony felé, ahol Mária és Anna hercegnőket sejtette. Aztán elment a daliás csapat, amely egy rövid napra felverte az innsbrucki kolostor környékét.

Mikor már a bíbornok pirosruhája és széleskarimájú kalapja is eltűnt a messziségben, Mária hercegnő antul szomorúbb lett:

- Szerettem volna megmondani a bíbornok úrnak, hogy figyelmeztesse Lajost arra, már teljesen elfelejtettem, mert nem küldött arcképet, amelyet mindennap megnézhetnék, megcsókolhatnék. Már csak úgy emlékszem rá, amint hosszú, misemondó-ruhában, valami kerek koronával a fején az egyik kezével az én kezemet fogja, a másikkal császári nagyapámét. De már arra sehogy sem tudok emlékezni, hogy milyen volt a haja, a szeme, a termete... Azt se tudom már, hogy volt-e olyan nagy Lajos, mint amilyen én vagyok?

Ezt már annál az ajtófélfánál mondta Mária, amely ajtófélfánál a két menyasszony hónapról-hónapra rovással feljegyezte, hogy mennyit növekedett. Anna nagyobbat haladt, de Mária hirtelen nőni kezdett.

Tizennégyéves korában már gyönyörűen kifejlett, mint egy idegenországbeli virág, amelynek fejlődési szakait még nem ismerik a kertészek. Junói alakja volt, amelyet még növelt azzal is, hogy mindig olyan egyenesen tartotta magát, mintha nyársat nyelt volna.

Tizenötéves korában az orrcimpái megérzékenyedtek, gyakran véreztek, amikor bizonyos erős szagokat, illatokat érzett, és ugyanekkor meg is növekedtek az orrcimpái, most már teljesen hasonlatosak lettek világszép nagyanyjáéhoz, Kasztíliai Izabelláéhoz.

Miután tizenötödik évét betöltötte, az alsó ajkán lehetett változást észrevenni.

Dudorodni kezdett ez az ajak, fitymálni, parancsolni, uralkodni, imponálni, mint azóta is az ausztriai házból származott hölgyeké. Az arca is hosszúkásabb lett, mint az erdei őzeké és a szemöldökei úgy szöktek felfelé, mint a kifeszített íjak. Nő volt, királyné volt... Csak még a király volt messzire, aki a koronát a fejére helyezve, amely fejen már úgy fésülte aranybarna hajzatát, - féloldalasan, hogy arra a korona akadálytalanul feltehető legyen.

Estefelé, amikor a madarak szállingózni kezdtek messzi fészkeik, erdőik, hegyeik felé, Mária utánuk nézvén a szálldosó madaraknak, megint csak arra az ismeretlen Magyarországra gondolt. Megint csak Annát faggatta, aki gyermekkorában kerülvén el Budáról: nem sokat tudott a magyar életről.

- Hát a magyar urak, akik az apád udvarát látogatják: milyenek? Van olyan szép ruhájuk, mint a bécsi uraknak?

- A magyar urak mindig sötét arccal, medveszemmel, elkomolyodva nézegettek az anyámra, mert nem szerették. Anyám se szerette őket dölyfösségükben, gőgjükben, furcsa öltözetükben. Anyám csak akkor mosolygott, amikor a velencei követ, ez a kedves, finom, piskótaarcú pap látogatta meg, máskor mindig szomorú volt. Anyám azt szerette volna, hogy a gazdag velencei köztársaság legyen Lajosnak a keresztapja és Velencéből szeretett volna szülésznőt is hozatni, mert a magyaroktól félt. De még velencei osztrigát sem adtak neki, pedig mindig ez után epekedett... Igaza is volt szegénynek, mert alighogy megkeresztelték Lajost: csendesen, örökre elaludt, - mondá folytatva Anna, mint valami kis társalkodóné a valódi királyné mellett.

- Nagyon sirtál, mikor anyád meghalt?

Az érzékeny Anna könnyeket törölt ki a szeméből:

- Nem volt szabad senkinek sem sírni Budán. A prímás megtiltotta.

Mária hátrafont karral sétálgatott a szobában:

- Hiszen igaz, hogy nem érdemes sírni az után, aki elment, de egy édesanya mégis csak más. Azt nem pótolhatja senki. Nekem se kellene ebben a kolostorban ülnöm, ha volna anyám. Mehetnék, járhatnék, kelhetnék az öreg Brüggében, vagy Lőwenben, ahol olyan kerek szemű, elálló fülű, gyapjúharisnyás polgárok vannak, akiket csibe-evőknek neveznek. Ebben a kolostorban sohasem adnak csibehúst, pedig én meg tudnék enni tán három csibét is. Lemehetnék lovagolni a lőweni erdőkbe, aminél nincs nagyobb boldogság. A lombok legyezik a lovas arcát, olyan édes levegőt szív, amilyent gyalogjáró sohasem szippanthat. És mikor leszállott az este, a herceglakban felgyújtják a fáklyákat, gyertyákat, az előkelő társaság mind a mi házunk felé törekszik. Egyik gyaloghintó követi a másikat, lovagok ugranak le az udvaron, a nagy szökőkút mellett, nagy batárokon, néha ökröktől vont kocsin, - mert nálunk a lovakat vagy teherhordásra, vagy lovaglásra használják: megérkeznek az előkelő hölgyek, akik mindig csak nevetgélnek, mintha sohasem lenne se betegségük, se szomorúságuk. Csicseregnek, mint a madarak. Van lantpengetés, van zene, van tánc, finom társalgás, amig az éj tart. Ah, ha még egyszer láthatnám Logus Tamást!...

- Ki volt az a Logus Tamás? - vetette fel a szemét Anna hercegnő, mert még sohasem hallotta ezt a nevet.

- Logus Tamás?...

Mária hercegnő, bár elég szapora beszédű volt és műveltségénél fogva a különböző kifejezéseknek is birtokosa volt, darabidőre elhallgatott, mielőtt erről az emberről beszélni kezdett volna. Bizonyos húzódozással fogadta Anna hercegnő újabb kíváncsiskodását:

- Ki az a Logus Tamás?

- Azt se tudom, hogy él-e még valahol. Hozzánk Lőwenbe a pápa levelével jött. Kelemen pápa ajánlotta őt hozzánk a herceglakba, mint humanistát, aki immár kitanult Rómában minden humanista-tudományt és most az európai udvarokat járja, hogy nagy tudományosságában másokat is részesítsen. Azt se tudom, hogy öregember volt-e, vagy fiatal? Egyik nap öreg volt, mint valami vén püspök, amikor leült az udvar hölgyei közé és utazásairól beszélgetett. Ő tőle hallottam először Buda nevét és valami Mátyás nevű királyét, aki a humanistáknak nagy barátja volt. Akkor igazán nem gondoltam arra, hogy valamikor királyné leszek Budán, amikor az öregpüspök szavait hallgattam. De járt ő minden országban. Pápák, bíbornokok, tudósok, királyok, bűvészek voltak a barátai. Azt hiszem, hogy egy kicsit maga is értett a bűvészethez, mert abban az időben, mikor ő nálunk tartózkodott, az előkelő emberek nem estek semmiféle betegségbe Németalföldön...

- És mikor nem volt öregpüspök, akkor mi volt? - kérdezte Anna hercegnő, aki nem nagyon érdeklődött a tudós öregpüspökök iránt.

- Ha nem volt püspök, akkor fiatal lovag volt. Senki olyan könnyedén nem viselte a vértet, senki úgy nem értett a lándzsaforgatáshoz, a vadászathoz, tánchoz, mulatsághoz, mint Logus Tamás. Mindenkit kivetett a nyeregből, aki szemközt mert vele szállani, minden galambot eltalált, amelyre íját felemelte és a halászatból sohasem tért vissza zsákmány nélkül. Mikor fiatal lovagként jelent meg a herceglakban: konyhamesterünk már az erdőbe szökött, mert minden ételnek az elkészítését jobban tudta, mint a konyhamester. A lantverők letették a hangszerüket, mert a lantveréshez is jobban értett. Az öreg kereskedők, akik még a herceglaki estéken is valamely sarokban húzódtak, ahol egymás között flandriai tapétáról, brabanti csipkéről, németalföldi posztóról, vászonról, árbócfáról és heringről vitatkoztak, elhallgattak, amikor Logus Tamás közébük lépett, mert a kereskedők dolgaihoz is jobban értett.

- Hát még? - kérdezte Anna hercegnő egy mesét hallgató gyermek kíváncsiságával. - Neked mit mondott? Veled hogy bánt? Letérdepelt előtted, mint a lovagok szoktak, vagy megáldott, mint a püspökök?

Mária büszkén felelt:

- Nekem megjósolta, hogy királyné leszek, mert arra születtem. Mert ő látta, hogy a csillagokban ez van megírva felőlem, - a csillagokhoz éppen úgy értett, mint a lángoló szemű lovakhoz, amelyeket az én hazámból Nápolyba és Moszkvába visznek a kereskedők.

- És még mit tudott ez a Tamás? - nyűgösködött a mesehallgató.

- Tudott mindenféle nyelven, amit ezen a világon beszélnek. Nem volt olyan régi könyv, amelyet nyomban meg ne értett volna. Tudott a madarak, az állatok, a növények nyelvén, mert még a vad sólymok is leszálltak a magasságból a karjára, amikor füttyentett nekik, az állatok megszelídültek, a földhözragadt növények szerettek volna hozzá futamodni. De úgy látszik, az apám nyelvén is tudott, mert Szép Fülöp úr, aki odáig csak nagy bottal sétálgatott a város utcáin, attól az időtől kezdve, hogy Logus Tamás a Herceglakba került: megtanulta a fáklyatáncot, amelyben minden este részt vett, megszerette a bort a nagyasztalnál, kitárta a kezét a zenészek felé, mintha kicserélték volna. Kár, hogy tőlünk Spanyolországba kellett menni Logusnak! Vajon találok-e ilyen rendkívüli embert Budán?

- Talán Lajos testvérem? - mormolta minden meggyőződés nélkül Anna hercegnő, de Mária nem is felelt, csak sóhajtott messzire, amerről az éj közeledett feketezászlós felhőlovagjaival.

- Hallottad te valaha, hogy mik a humanisták? - kérdezte Mária Annát, mielőtt nyugovóra tértek volna.

- Nos, hát Logus Tamás valódi humanista ember volt.

Anna a takarót az arcára húzta, mert Budán az ő apja idejében nem tanították, hogy mi az a reneszánsz?

II.
Hogyan házasodnak a királyok?

Az innsbrucki zárdában éppen olyan csendesen múlnak a napok, mint azelőtt. Elmúlik az ősz, messzire világitó sárga erdőségeivel a kolostori bástyák környékéről; megérkezik a tél még fénylőbb havaival, a hegyek a távolban oly fenségesen állonganak fehér köpenyegükben, mint a régi királyok. Középkori kegyetlenséggel fuj a szél, az alulra és felülre vezető kürtők, amelyekkel telve van az ilyen régi kolostor, dörmögő férfihangok ijesztgetik az apácákat, pedig nagyon jól tudjuk, hogy csak a kályhafűtőlegény motoszkál odakünn a folyosón, amint nagy hasábokban hordja fel a hátán a tüzelőfát a kívülről fűthető kályhák részére. Ámde egyszer valódi férfidörmögés is felhangzott a zárda tágas udvarán, karcos, téli, rezes hangok...

- Talán vadászok érkeztek a kolostorba? - lobbant fel Anna hercegnő, akit minden csekélység érdekelt a külvilági életből.

- Nem vadászok jöttek, hanem a te esküvői tanúid, hercegnő, - mondá Trautmannsdorf grófnő, a zárda fejedelemasszonya, amint a gondjaira bízott hercegnőkhöz belépett.

Anna elfehéredett, mint már ilyenkor a leányok szokták. Nem, nem álmodott semmit sem az éjszaka, sem az előttevalón, amely álom tudomására hozta volna neki, hogy életének mily rendkívüli eseménye előtt áll.

Mária hercegnő, aki az ablaknál eddig azzal töltötte az idejét, hogy hártyapapirosra levelet irt császári nagyapjának, most felemelte fejét:

- Hol van a bátyám, Károly vagy Ferdinánd, hogy nem jönnek az üdvözlésemre? - kérdezte elkomolyodott hangon.

A grófnő-fejedelemasszony bókolva fordult a császári unoka felé:

- A főherceg urak közül egyik sem érkezett meg, mert a házasságkötés a királykisasszonnyal az ő távollétükben fog megtörténni. Prokurátor-házasságnak mondják az ilyent, királyok engedhetik meg maguknak.

- De hát melyik bátyám veszi el Annát? - kérdezte türelmetlenül Mária hercegnő. - Ferdinánd vágy Károly?

- A császári őfelsége úgy intézkedett, hogy Ferdinánd legyen Anna királykisasszony férje, miután Károly főherceg úrnak eljegyzését a francia király leányával a pápa Őszentsége nem bontotta fel.

- Ferdinánd! - rebegte Anna. - Még sohasem láttam őt, csak a nagyapját!

- Majd megismered őt, hercegnő, a húsvét utáni első vasárnapon, amikor a valódi házasságkötés megtörténik Linzben, - felelé a mindentudó grófnő-fejedelemasszony, aki láthatólag örvendezett, hogy e rendkívüli zárdanövendékek, a királyi arák, végre elmennek a kolostorból. Nagy felelősség királykisasszonyokra vigyázni.

- Ferdinánd! - mondta most Mária. - Ő a szelídebbik bátyám, korántsem olyan erőszakos, mint Károly, aki gyermekkorában mindig a Karolingok történetét szerette hallgatni. Ferdinándban kasztíliai vér van, szereti a harangokat hallgatni. Nos és kit küldött Ferdinánd maga helyett követségbe?

- Szolgálatára, hercegnő, - bókolt megint a fejedelemasszony. - Mollenburgi báró Rogendorf Vilmos karján megy az oltár elé a magyar királykisasszony. A báró kíséretében vannak Dietrichstein Zsigmond és Speranzi brixeni prépost.

- Ezek az urak a nagyapám udvarából valók, kérem, fejedelemasszony, adja át nekik üdvözletemet. Remélem, most már Lajos királynak is eszébe jut velem házasságra lépni!

- A magyar követeket holnapra várjuk, mert megkéstek a nagy hófúvás miatt, - kegyeskedett a fejedelemasszony. - A két esküvő együtt fog megtartatni a kolostor templomában.

- A magyarok mindig késnek, - csattant fel hirtelen Mária hercegnő.

Anna hercegnő még mindig azon a kolostori széken ült, ahová első meglepetésében letelepedett és mindig csak azt ismételgette magában:

- Ferdinánd! Sohasem láttam életemben. Ó, ha az anyám tudná!

Mária hercegnő fel és alá sietett a boltíves teremben, amelynek padlókockáit egytől-egyig ismerte:

- Mért nem indultak előbb a magyarok a jövendőbeli királynéjukért? Mért késlekednek örökös tanácskozásaikkal, még örökösebb mulatságaikkal? Bizonyosan valamely vén embereket küldött a király követségbe, akik azzal kezdik, hogy a szakállukból reám szórják a havat.

Anna csendesen sírdogált a kemény faszékre borulva, míg Mária olyan léptekkel szaladgált a szobában, mint egy haragos görög istennő.

- Csak egyszer Budára kerüljek, majd összekötöm én a sarkukat azoknak a vén embereknek, akiket Ludovicus a nyakamra szokott küldözgetni! Én nem tudok ezekkel a veresbor-képű férfiakkal beszélgetni, akik már régen elfelejtették a vitézséget, a bajvívást, a tornát! Én magamhoz illő fiatal lovagokkal akarok lenni, akik tudnak élni, de tudnak habozás nélkül meghalni is, ha arra kerül a sor. Férfi legyen a férfi, mint gyermekkoromban Logus Tamás, a humanista.

Anna hercegnő könnyei között megszólalt:

- Ugyan hagyjál már fel azzal a Tamással, akit bizonyosan régen agyonvertek valahol.

... Az osztrák urak odalent a kolostor ebédlőjében ezalatt ugyancsak türelmetlenek voltak a magyar urak késlekedése miatt, mert hiszen hosszadalmas tanácskozások előzték meg a prokurácionális házasságkötés dátumának, 1520 december 11-ikének megállapítását. Értesíteni kellett erről az előzetes házasságkötésről a római pápát, akinek a beleegyezése nélkül a fejedelmek házasságot nem köthettek, ha csak elkárhozni nem akartak. Az íródeákok szép hosszú leveleket írnak Zsigmond lengyel királynak, aki távoli országából is mindig érdeklődött a kis Ulászló-fi viselt dolgai iránt. A királyok is érzékeny emberek, éppen úgy megorrolnak, mint a mindennapi emberek, amikor nem értesítik őket a családi eseményekről. Levelet vitt a követ a francia királynak, mert ez a király is az atyafisághoz tartozott azon a réven, hogy XII. Lajos leányát éppen Mária hercegnő testvére, Károly jegyezte el. És a magyar urak még mindig késnek az előzetes házasság ceremóniájától. Talán csak nem történt Magyarországon valami meglepetés a királlyal?

Az osztrák urak ellenben, itt voltak és vaddisznópecsenyét ettek, mert Rogendorf báró, aki Ferdinándot helyettesíti az esküvőnél: ezt kedvelte. A vőlegény akarata döntő. Ő körülötte forog az egész ház az esküvő napján. Speranzinak, a brixeni prépostnak, bár nagyon tekintélyes ember volt, csak annyi jogosultsága volt, hogy az első ebédnél elmondja az asztali áldást, amelyet a királyi arák és a kolostor apácái is végighallgattak. Aztán, mielőtt az ételek az asztalra kerültek volna, eltávoztak.

A brixeni prépost megforgatta az ékköves pásztorgyűrűt az ujján és úgy kondult fel szava, mint az esztendő utolsó éjszakáján a nagyharangé.

- Mindnyájan tudjuk, hogy milyen nevezetes históriai alkalomból jöttünk össze... Mert ez a házasságkötés nemcsak két birodalom-leány és nemcsak két birodalom-ifjú egybekelését jelenti, hanem örök időre dokumentálja a két birodalom, az osztrák és a magyar egyesülését is. A leghatalmasabb császár úr, I. Miksa urunk két unokája, Károly és Ferdinánd mellett harmadik fiául fogadta II. Lajos magyar királyt is, mert a hármas számban rejlik a tökély. Ez a szent házasság, amelynek ebben az ősi kolostorban meg kell történnie, jelenti, hogy Európa veszedelme, a pogány szultán, örökre eltakarodik lófarkos hadaival a horizontról, mert nincsen többé a szultánnak annyi ereje, hogy megbírhasson a házasság által egyesitett két birodalommal. Jelenti ez a szent házasságkötés, hogy a két birodalom-családnak többé nem kell aggódni azon, hogy valaha is magja veszhet, mert ha gyermektelen maradna az egyik frigy, akkor a másik család fiai öröklendik a kettős koronát. Szapolyai uram és a többi elégedetlen magyarok e szent házasság megkötése után hiába reménykednek abban, hogy egyszer csak kihúzhatják a trónust a magyar király alól: nem érnek vele semmit, mert ha el is üldöznék a kevésszámú Jagellókat, - quod Deus avertat, - a fiakban bővelkedő ausztriai házzal találnák magukat szemközt...

A brixeni prépost nagyon okos ember, de ő is csak pap volt; ha letette a garast, nem egykönnyen hagyta abba a beszédet. Kár, hogy a magyar urak, akiknek ez a beszéd szánva volt, valahol az erdőségekben késlekedtek a hófúvásban. Rogendorf báró eddig csak amolyan álvőlegény volt. Amint majd elvégzi a dolgát az oltár előtt: mehet haza a várába, senki se kérdi többet tőle, hogy mi a véleménye a török szultánról, a féktelen magyar Szapolyairól, vagy általában az egész házassági szerződésről.

Csak Anna, a magyar királyleány, zokogott fel a meghatottságtól a prépost szavainak befejeztével.

- Mondd, miért sirtál, mi közöd van neked a szerződésekhez, amelyeket királyok kötnek egymás között? - kérdezte Mária hercegnő, aki fölényesen hallgatta végig a papi orációt.

- Nekem csak megint az jutott eszembe, hogy a leghatalmasabb császárral, Miksával jegyeztek el, Károly hercegnek voltam a menyasszonya, most pedig, végezetül, Rogendorfhoz megyek férjhez, - rebegte Ulászló leánya, aki Budán, a vár ablakából, másformának látta a templomok előtt lejátszódó lakodalmakat.

A hercegnők szobáikba vonultak, mire Rogendorf báró ünnepélyesen bevágta a madárpecsenyékkel, fűszerekkel, fácánnal töltött vadkanfőt. Egy ilyen vadkanfő élvezete mellett még a birodalom-szerződésekkel bíbelődő prépostnak is el kell felejteni tudományát. A két hercegnő pedig a maga lakosztályában odaállott a toronyablakokhoz és nézték a menyasszonyi ruhába öltözködött országutat, amelyen a magyaroknak kell vala megérkezni.

Délutánra meg is érkeztek a magyarok és egy nagy szürke farkas holttetemét húzták maguk után a hóban. Olyan nagyságú farkas volt ez, amilyent még ezen a vidéken nem láttak. Igaz, hogy a Bakonyból néha feljövögettek a farkasok Ausztria felé, mert nagyon tolakodó állatok, különösen, ha éhesek, de Innsbruckig még nem merészkedtek.

- Egy kis bajunk volt az erdőben őkelmével, - mondá az egyik zúzmarás bajuszú, szakállas magyar, amikor a kolostor kapuja előtt a lóról leszállott. - Elhoztuk a fejedelemasszonynak, csináltasson magának bundát belőle.

Hát farkasvadászat miatt késtek a magyarok a királyné esküvőjéről.

- Most már kezdem őket ismerni, - mormogta Mária, amikor a forró leheletével mindenféle karikákat olvasztott a zúzmarás ablakra. - Egy vadászatra kerülő farkas fontosabb nekik, mint a királyuk.

- Hátha az életüket kellett megmenteni a farkastól? - vetette ellent Anna hercegnő. De Mária csak búsan intett.

A magyar urak ezalatt az ebédlőben összeismerkedtek az osztrákokkal. Könnyen megy az ilyesmi fehér asztal mellett, tartott még a vaddisznóból és töltelékéből.

- Habár ezek a németek még az anyjuknál sem ettek olyan tölteléket, amilyennel nálunk otthon Szalában töltik a kolbászt meg a hurkát, - mondá a szomszédjának az egyik násznagy-külsejű magyar úr, miután jódarabot lehasított a vaddisznó-sajtból.

Ez a szabadszájú magyar úr volt láthatólag a küldöttség vezére, bazsarózsaarcú, varjújárta homlokú, csüngős őszbajszú és rövidrenyírt szakállú férfiú, akit táncos, kerekded, daliás külsejénél fogva az Úristen is násznagynak teremtett. Nem lehetett utolsó ember, akit a magyar király küld a maga nevében esküvőre: Sárkány Ambrus uram volt ő, a szalai főispán.

A magyar urak, mikor már kellően összebarátkoztak a hosszúbajszú Rogendorffal, kupát koccintottak Dietrichsteinnal és a maguk rossznémetségével - félig latinul, - elmondanak valamely vaskos tréfát a brixeni prépostnak, amelynek hallatára nem tudta a tudós pap, hogy haragudjon-e vagy nevessen, - megtörölték a bajuszukat, leverték a szakállukról a morzsákat és összeszedelőzködtek.

- Mielőtt még a vaddisznót megemésztenénk, amelyhez még a magyargyomornak is legalább hat órára van szüksége, ha bőven öntözzük, menjünk bemutatkozni jövendőbeli királynénknak, - indítványozta a násznagy.

A kisérő íjászokon, vadászokon, alabárdosokon kívül Sárkány uram papokat is hozott magával, sohasem lehet tudni, mily istentelen tartományba verődik az ember.

Itt volt mindjárt Balbi Ferenc uram, a pozsonyi prépost, aki ugyan származására nézve olasz volt, nem nagyon szerette a női társaságot, inkább leveleket irt Rómába, ahonnan a kis magyar király nevelésére küldték, és csintalan dalokat szeretett énekelni fiatal papnövendékekkel. Keletlen kenyér külsejű, furcsán elhízott ember volt őkegyelme, - de a tudományáról nagyon sokat tartottak.

A másik pap, akit Sárkány uram magával hozott, bizonyos erdélyi származású Corner János esztergomi pap volt, de emellett apostoli és császári jegyző, akinek majd írásba kell foglalni és hitelesíteni a különös esküvő megtörténését. Ez a vikárius Sárkány uram szempontjából inkább használható ember volt, mert a tintával foglalkozó emberek szeretik az egyéb folyadékokat is.

A király vitézei közül itt voltak még Móré László, Batthiány Ferenc és Rétházi Lukács, akiknek a gondjaira volt bízva a királyi pecsét, amellyel majd az esküvői okiratot megerősítik.

- Mindjárt láthatsz igazi magyarokat, - súgta Anna királykisasszony Mária fülébe, amikor a kolostor kőkockás folyosóin a magyar urak sarkantyúpengése felhangzott.

Rogendorfnak a bajusza állásán látszott az irigység és bosszúság, amikor a csengő daliákat Mária hercegnőnek kénytelen volt bemutatni, - mindenáron a potrohos olasz papot, mint a legelső magyarembert tologatta előre, hogy emígy is elvegye a kedvét a hercegnőnek a magyaroktól, de Ambrosio Sarkan (Sárkány Ambrus) a latin nyelvű bemutatás után nyomban a magyarok élére állott és harangszó hangon üdvözölte az ifjú hercegnőt:

- Magyarország királyának üdvözletét hozzuk. Magyarország királya azt üzeni I-ső Miksa császár unokájának, hogy ne aggodalmaskodjon a tiroli parasztság lázongásai miatt, amelyek itt Innsbruck környékén már abban is megmutatkoztak, hogy a Habsburgok kastélyait is gyújtogatják. Magyarország királya kipróbált őrséget hagy a kolostorban, megvédelmezésére, azonkívül hadakat küld a parasztok megfékezésére, ha Miksa császár nem bírna el a félrevezetett pórokkal. Eb ura fakó!