Banyák a pácban (részlet)
Date: 2026
Keywords: 820-312.9(73)=945.11 (UDC/ETO)
Description: Találkoztál már szőke szemű, zöld hajú fiúval? És kóstoltál szappanreszelékes milánóit? Asztrid és szagérzékeny tengerimalaca épp a borzalmas főztjéről hírhedt Nagyinál unatkozik, amikor az éjszaka közepén elrabolja őket három bibircsókos, büdös lábú, vasorrú banya. A meglepett lány egy őrült mentőakció középpontjában találja magát, és egy beszélő óriás kacsa hátán soha nem látott helyekre utazik, miközben a Holdat baljós füst sötétíti el... A hátborzongatóan kalandos és vicces történet felolvasásra és önálló olvasásra is alkalmas. A nem szokványos boszorkánytörténet Metzing Eszter holdfényes
Publisher: Lampion Könyvek
Rights: © Minden jog fenntartva / All rights reserved

Dér Adrienn

Metzing Eszter rajzaival

részlet

Szöveg © Dér Adrienn, 2026

Illusztráció és borító © Metzing Eszter, 2026

© Central Kiadói Csoport, 2026

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-614-963-5 (papír)

ISBN 978-963-614-964-2 (epub)

Megjelent a Lampion Könyvek gondozásában, 2026-ban.

A Lampion Könyvek a Central Kiadói Csoport tagja.

Felelős kiadó: Marosi László
www.hellokonyvek.hu

A kiadó az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

Főszerkesztő: Balázs Eszter Anna

Felelős szerkesztő: Gábor Lívia

Szerkesztette: Bolla Eszter

Korrektor: Cseri Mária

Tördelés: Janković Milán

– 1 – A szökés

– Ne felejtsd el, hogy érzékeny a szagokra és allergiás a káposztára! – Anya ezzel a figyelmeztetéssel köszönt el a Nagyitól, majd Asztridhoz fordult.

– Miért nem maradhatok Klotildéknál? – nyöszörögte Asztrid az ideút alatt többször feltett kérdést, amelyre minduntalan ugyanazt a választ kapta: „Azért, mert.”

– Ezt már megbeszéltük – sóhajtotta az anyja.

– Halálra fogom itt unni magam!

– Asztrid, kérlek! Kibírod ezt a pár napot a Nagyival.

– Miért nem mehetek inkább veletek? – kérlelte tovább a lány.

– Ha nem munkaügyben mennénk, te is jöhetnél, de így egész nap csak a szállodában kuksolhatnál, mert nem érnénk rá várost nézni veled.

– Ha adtok egy útikönyvet, egyedül is elboldogulok.

– Azt már nem! Legutóbb is a város másik végében kötöttél ki, máig rejtély, hogyan.

– Az a hajótaxis hibája volt! – kérte ki magának Asztrid, de anyát cseppet sem érdekelte a magyarázkodás.

– Nem lett volna szabad átengednie neked a kormányt. Ráadásul akkor is volt nálad térkép! Szerintem inkább egy belső iránytűre lenne szükséged. Nem játsszuk el ezt még egyszer. – Azzal puszit nyomott Asztrid arcára, és sietősen beszállt a kocsiba, hogy berekessze a vitát. Búcsúzóul még kiintett az ablakon. – Vasárnap jövünk!

Asztrid durcásan figyelte, ahogy az autó kifarol a ház elől és elhajt. Nem értette, miért kell a Nagyinál maradnia erre a rövid időre, amikor Klotild felajánlotta, hogy náluk is aludhat. Milyen jól szórakoznának! Ehelyett hallgathatja a Nagyi régi, ezerszer elmesélt történeteit, etetheti a tyúkjait, vagy ami a legrosszabb, nézheti vele a szappanoperákat. Ennél unalmasabbat el sem tudott képzelni!

A Nagyi csípőre tett kézzel várta a kertkapuban. Alakja eltakarta Asztrid elől a napot.

– Szóval allergiás a káposztára?

– Már a szagára is – fintorgott Asztrid.

– Ki hallott még ilyet! Hiszen ez csak egy tengerimalac, nem egy gyerek, mégis több a gond vele – csóválta a fejét a Nagyi, ahogy a narancssárga-fehér bundájú tengerimalacot szemlélte a kisállathordozó rácsain keresztül. Majd előhúzott egy apró üvegcsét az otthonkája zsebéből, és újra az unokájához fordult.

– Na, idd meg ezt szépen! – Azzal leöntött a lány torkán valami förtelmes löttyöt. Asztrid megtanulta már, hogy ilyenkor felesleges ellenkeznie, a Nagyi úgysem nyugszik addig, amíg meg nem issza. Hiába magyarázta, hogy nem kicsi már, és ezek különben sem használnak semmit.

– Csak a szagokat nem érzem, az ízeket igen – tájékoztatta köpködve a nagyanyját, hátha erről a parányi tényről elfeledkezett a pár hét alatt, amióta nem találkoztak.

– Jegyezd meg, ha valaminek rossz az íze, akkor biztos, hogy egészséges! Nekem pedig az a legfontosabb, hogy ne legyen semmi bajod! – Mielőtt azonban folytathatta volna a kioktatást, egy varjú károgta el magát a diófa ágán. A Nagyi összevonta a szemöldökét. Asztrid tudta, hogy nem kedveli ezeket a madarakat, mivel feleszik az összes meggyet. Csakhogy az udvarban nem is volt meggyfa! Mindenesetre akárhányszor megjelent egy varjú, a Nagyi mindig olyan gondterheltté vált…

– Na, megyek, adok enni a tyúkoknak – közölte a nagyanyja elgondolkodva, majd hozzáfűzte: – Azok legalább nem ilyen finnyásak. – És elindult a kertkapu felé.

– A másik irány, Nagyi! – szólt utána Asztrid.

– Persze, persze – legyintett a Nagyi fejcsóválva, azután megfordult, és hátracsoszogott az ólakhoz.

Asztrid felemelte a ketrecet.

– Ne aggódj, Dosztojevszkij, a Nagyi nem mindig ilyen házsártos. Viszont ha főz, nagyon oda kell figyelnünk! Te leszel az orrom, Doszi!

A tengerimalac határozottan bólintott. Asztrid bevitte a házba, és a kisszobában az ágya mellé tetté, pontosan az ablak előtti asztalkára, hogy az állat kedvére nézelődhessen. Ő maga pedig ráhasalt az ágyra, és fellapozta a romantikus tiniregényt, amelyet még Klotildtól kapott kölcsön. Lassan haladt vele. El nem tudta képzelni, mit esznek az osztálytársai ezeken a nyálas történeteken. Éppen ahhoz a részhez ért, ahol a főhős lány készült megcsókolni a zombivá változtatott herceget, hogy az ismét délceg valójában tündökölhessen…

– Pfuj! – csapta össze a könyvet, és előhalászott a táskájából egy másikat, amely a boszorkányokról szólt, és a könyvtárból kölcsönözte ki. Hogy ez mennyivel izgalmasabb! Mindig is rajongott a boszorkánytörténetekért, ám ezt legfeljebb némi varázstudományért cserébe vallotta volna be a barátnőinek, nehogy még kinevessék. Pár éve egyszer elkottyantotta magát, ami miatt csaknem gúnyolódás tárgyává vált, de szerencsére sikerült magát kimagyaráznia. Azóta elővigyázatosabb lett.

Gyakran elábrándozott arról, mi mindent tenne meg boszorkányként… Mindenekelőtt krumplibogárrá változtatná azt az undok Évit, aki folyton beleköt mindenért, és azon van, hogy kiutálja őt az osztályból. Azután egyetlen bűbájjal a fejébe varázsolná az összes tudást a tankönyvekből, így soha többé nem kéne tanulnia. Egyfolytában seprűn repülne, úgy suhanna, hogy a fák koronája csiklandozná a talpát; szlalomozna az épületek között; felszállna egészen a csillagokig. Bájitalokat kotyvasztana, kinek mire van szüksége. „Lámpaláz-csillapítót? Tessék!” „Fantáziavilág-teleportált? Már nyitom is!” És mindebben hű társa lenne a tengerimalaca. Igaz, hogy a boszorkányok általában macskát tartanak, de Doszi aligha szívelné, ha egy rágcsálóra éhes szörnyeteggel kellene osztozkodnia.

Kisebb korában a Nagyi rengeteget mesélt neki a boszorkányokról. A lány mindig izgalommal hallgatta a különböző varázslatokról szóló történeteket. Ám amikor arra kérdezett rá, csakugyan léteznek-e boszorkányok, minduntalan kitérő választ kapott – lehet, hogy a Nagyi sem tudta. Aztán ezek a mesék egyszeriben abbamaradtak, akkortájt, amikor Asztrid elvesztette a szaglását. (Bár valójában ő maga nem is emlékezett rá, hogy valaha érzett volna bármit.) Azóta hiába kérlelte, a Nagyi hajthatatlan maradt. Talán azt hitte, az unokáját is egy boszorkány átkozta meg. Így tehát maradtak a könyvek.

– Bár nekem is lenne egy varázsseprűm, amivel bárhova elrepülhetnék! – sóhajtotta Asztrid, és felcsapta a könyvet a könyvjelzőnél.

Míg az előző regényt ímmel-ámmal forgatta, ebbe annyira belemerült, hogy észre sem vette, amikor a tengerimalaca sokadjára, egyre hangosabb puffanásokkal a hátára vetette magát.

– Ajjaj! Mi a baj, Doszi? – kapta fel végre a fejét a malac megkönnyebbülésére. – Csak nem a Nagyi?

Asztrid máris a konyhában termett, ugyanis ha az állatkája a hátára fordult, az förtelmesebbnél is förtelmesebb szagokat jelzett. Jól sejtette: a Nagyi szorgosan tett-vett a tűzhely körül, miközben a kanapéra halmozott párnákhoz beszélt.

– Jaj, kisunokám, annyira örülök, hogy nálam töltöd ezt a néhány napot! Hidd el, jól elszórakozunk majd itt mi ketten! Ráadásul a kedvencedet főzöm, ide süss!

Asztrid odasietett mellé.

– Jaj, hát te itt vagy? Akkor ki az ott a kanapén? A Nagyi fel-le tologatta a szemüvegét az orrán.

– Csak egy halom párna, Nagyi.

– Hiába, no, a szemem sem a régi már. – Asztrid a serpenyőbe kukucskált. – Milánóit készítek. Tudom, mennyire szereted.

– Segítsek?

– Nem szükséges, kisunokám, ripsz-ropsz kész leszek, és ehetünk is. Biztos nagyon éhes vagy már. A hagyma már dinsztelődik!

Pontosabban az almás hagyma, állapította meg a lány, majd amíg a Nagyi hátat fordított, gyorsan kipiszkálta az almadarabokat. Azután átnézte a többi hozzávalót. A Nagyi ugyanis a polcokon való vehemens kutakodás során rendre belepotyogtatott a fazékba mindenfélét. A lánynak nem fért a fejébe, miért nem figyel jobban. Kis korában még vicces volt, de most…? Na jó, talán egy picit most is az.

A végére egész finom vacsorát rittyentettek össze. Csak egy kicsit volt almaíze. De legalább nem került bele szappan a reszelt sajt helyett, mint legutóbb.

– Látod, tudtam én, hogy ízleni fog! Az én milánóimnak nincsen párja, igaz-e?

A lány határozottan egyetértett, bár nem pont úgy, ahogy a Nagyi gondolta.

– Csak azt sajnálom, hogy az illatát nem érzed – sajnálkozott a nagyanyja. – Az is mennyei ám! De előbb-utóbb találok én neked valami csodafüvet a bajodra!

A Nagyi Asztrid gyerekkora óta kísérletezett különféle csodalöttyökkel, hogy unokája visszanyerje a szaglását. Sokszor olyasmiket is megitatott vele, amiktől ő maga is fintorgott, de egy percig sem adta fel a próbálkozást. Sosem lehet tudni, melyik lötty lesz hatásos…

– Ugyan, Nagyi, ezért van itt nekem Dosztojevszkij. Ő helyettem is érzi a szagokat, és most azt mondja, fincsi az illata. – Asztrid egy sárgarépát adott a rácson át a tengerimalacnak.

– Jaj, az a malac! Hogy lehet allergiás a káposztára? – sopánkodott a nagyanyja.

– Olyan, mint én. Nem tökéletes.

– Senki sem az, kisunokám, nézz csak meg engem – mutatott magára a Nagyi elkeseredetten, aztán, hogy hamar témát váltson, előhúzta az asztal alól a Ki nevet a végén?-t. – De ettől játszani még tudok! Lefekvés előtt mindig jó egy kis játék.

Asztrid nem tiltakozott. Amikor a Nagyinál volt, minden este társasoztak. Ez amolyan hagyomány volt kettejük között, és bár maga sem értette, de nem találta unalmasnak vagy gyerekesnek az évek múlásával sem – bár nem is dicsekedett vele a többiek előtt. Ilyenkor a Nagyi legtöbbször hagyta nyerni, de lehet, hogy csak azért, mert a játéktáblát sem látta tisztán.

Az utolsó kör végén a lány álmosan dőlt be az ágyba, és már aludt is. Ám hamarosan kotoncolásra ébredt. Dosztojevszkij próbált kiszabadulni a ketrecéből, közben olykor kipislantott a függönyök közötti résen, amitől csak még vehemensebben kaparászott. Mígnem a ketrecajtó egyszer csak kivágódott, a tengerimalac meg, uzsgyi, lepattant az asztalról és kivágtázott a szobából. Asztrid azonnal utánaeredt, ám nem ért a nyomába, ugyanis a bejárati ajtó résnyire nyitva volt, Dosztojevszkij pedig kiszökött rajta. Asztrid néhány pillanatig habozott, hogy kövesse-e a sötétbe, hiszen mi lesz, ha a Nagyi észreveszi, hogy eltűnt, és aggódni fog miatta. De nem hagyhatta magára a kedvencét, ezért úgy, ahogy volt, a tengerimalacos pizsamájában kisurrant (a cipőjét azért felráncigálta útközben), és halkan betette maga mögött az ajtót.

Tartalom

A szökés

Falujárás, futtában

Banyák a pácban – vagy csak a folyóban

Hova mutat a szimat?

Elbűbájolt valóság

Orrmelegítő és szuperképesség

Zanzák és zárak

Zöld haj, szőke szem

Infódömping, zanzásítva

A boszorkánykulcs

Ki mit úszik meg?

A kacsa-ha-jó

Holdszemüveg és pókfonál

A világítótoronyban

Hold-visszaállítás

A Holdfény-sziget

A vudubaba

Gólemtelenítés

Itt a boszi, hol a boszi?

Holdfényvész

Holtából a malacot

Söprés haza

Egy majdnem szokásos este

A kiadó könyveit kedvezménnyel megrendelheti a lampionkonyvek.hu webáruházban.

www.facebook.com/lampionkonyvek

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Amatic SC – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License