Table of Contents

- 1. fejezet

- 2. fejezet

- 3. fejezet

- 4. fejezet

- 5. fejezet

- 6. fejezet

- 7. fejezet

- 8. fejezet

- 9. fejezet

- 10. fejezet

- 11. fejezet

- 12. fejezet

- 13. fejezet

- 14. fejezet

- 15. fejezet

- 16. fejezet

- 17. fejezet

- AJÁNLÓ

- A SZERZŐ BEMUTATKOZÁSA

VISSZATÉRT CSÁBÍTÁS

Lakótársak sorozat II.

Vida Laura

Copyright © Vida Laura 2023

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Az elektronikus könyvet kiadja a HELMA Kiadó.

Cím: 8630 Balatonboglár Szabadság u. 75.

Telefon: +36 (30)499-34-77

E-mail cím: info@helma.hu

Webcím: www.helma.hu

A kiadásért felel a HELMA Kiadó ügyvezetője Dvariecki Bálint

Kiadás dátuma 2023.

ISBN 978-963-639-094-5

A borító Vida Laura munkája.

A szerzőről és a kötetről további információk elérhetők az alábbi internetes felületeken:

A HELMA kiadó hivatalos Weboldala: www.helma.hu

HELMA Youtube csatorna: https://www.youtube.com/@HelmaKonyvek

HELMA Instagram: https://instagram.com/helmakonyvek?igshid=YmMyMTA2M2Y=

HELMA Tik-tok csatorna: https://www.tiktok.com/@helma_konyvek

HELMA facebook oldal: https://www.facebook.com/HelmaKonyvek

Helma Vendéghang podcast elérhetőségek:

Anchor.fm, Spotify, Google Podcast, Apple iTunes

RSS: https://anchor.fm/s/976b6eac/podcast/rss

Tartalom

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

AJÁNLÓ

A SZERZŐ BEMUTATKOZÁSA

1. fejezet

- Még semmi ötletem sincs, hogy mit csináljak – panaszkodtam Liának, aki az ágyon ülve figyelmesen hallgatta már egy órája a különböző válságaimat, amiket megosztottam vele.

Sürgősen kellett találnom valakit, vagy valakiket, akikkel lakhatom. Az új várossal, és az új sulival sajnos ez járt. Leérettségiztünk, és egy egyetemre mentünk, együtt Liával, Hammingway-jel, a legjobb barátnőmmel. Egy gimnáziumba és egy osztályba jártunk előtte, innen kezdődött az azóta is tartó barátságunk. A barátja, Dean Lockwood is velünk járt egy suliba, de eggyel fölöttünk. Eredetileg halasztott volna egy évet, de aztán végül sikerült összeszednie magát, és most már a második évét taposhatta.

- Lakhatnál velünk addig, amíg nem találsz ki semmit – vetette fel az ötletet Lia sokadszorra.

Bármennyire is kilátástalan volt a helyzetem, nem lettem volna képes odaköltözni. Már elég régóta együtt laktak Deannel. Ezen felül, ha ez még nem lenne elég, akkor még egy tizenkét éves kislány is élt velük. Aki már egyre jobban haladt a kamaszkor felé. Visszaemlékezve az én kamaszkoromra, nem tűnt jó ötletnek egy házba költözni vele.

- Várj – csillant fel Lia szeme.

- Mi az?

- Beszélnem kell Deannel. Egy pillanat – pattant fel, és odasietett az említetthez.

- Ez most komoly? – kiabáltam utána meglepődve, de közben furdalt a kíváncsiság, mi jutott ilyen hirtelen az eszébe.

Dean éppen főzött valamit vacsorára. Egy éve még nem néztem volna ki belőle, hogy képes a konyhában ténykedni, de még jól is csinálja. Most viszont már szokássá vált. Aminek talán én örültem a legjobban, mert az ételkészítési tudásom kihunyt a szendvicsek és egyéb könnyen elkészíthető, már unalmassá vált kaják készítésében. Gyakran időztem Liáéknál, mikor még kollégiumban laktam. Ők láttak el ebéddel, szinte minden második nap.

- Van egy ötletem – jött vissza pár perccel később.

- Hallgatlak – foglaltam helyet az ágyon, ahol pár perce még Lia ült.

- Szóval… ugye itt – mutatott körbe, utalva a házra. – Velünk nem akarsz lakni. Amit megértek… de azért jó buli lenne – tette hozzá, hátha még elgondolkodom rajta. – Viszont ismerek valakiket, akiktől valaki most költözött ki. Pont szabad egy helyük, és még lakbért sem kell fizetni. Hiszen övék a ház.

- Kikre gondolsz? – Közben rájöttem, és félve kérdeztem rá. – Nate-ék? De hiszen náluk nincsen hely.

- Dehogynem. Jason nemrég költözött össze Lizzyvel. Üres egy szoba, pont a tökéletes hely neked.

- És honnan veszed, hogy szívesen laknának velem? – dőltem hátra. Bármennyire is bírtam őket, még sosem laktam ezelőtt csak fiúkkal, akik nem a családomhoz tartoztak. Eddig csak a szüleimmel. Hozzászoktam a rendhez, a tisztasághoz, és én is igyekeztem mindig azt teremteni magam körül, ami a fiúk higiéniához való hozzáállásából kiindulva nem volt várható náluk.

- Hiszen odavannak érted. És szívesen látnának végre egy lányt a házukban – lelkesített a barátnőm.

- Szerintem gyakran megfordulnak abban a házban lányok – feleltem cinikusan. Három olyan srácról volt szó, akik a legnagyobb csajozógépként váltak ismertté. Nate-tel és Jake-kel egy gimnáziumba jártunk. Dean osztálytársai voltak, és a lacrosse csapat tagjai. Az elmúlt évben ismertem meg őket igazán, amikor vége lett a kapcsolatomnak Hunterrel, és Lia ki akart zökkenteni a szomorúságból és önmarcangolásból, ezért egy csomó programra cipelt el, amin Deannel együtt ők is mindig ott voltak.

- A te döntésed – rántotta meg a vállát Lia, mint aki szerint rosszul tenném, ha visszautasítanám a lehetőséget. – De Dean már beszél velük. És biztos vagyok benne, hogy ők már készülnek is az érkezésedre. Cserben akarod hagyni őket? – kérdezte ártatlan arccal.

Ez a mondata szíven talált, és ezt ő is tudta.

- Jaj, ne már – adta fel nagyot sóhajtva. – Neked szükséged van egy szobára. Nekik meg van egy szobájuk.

- Azt mondta Jake, hogy szívesen segít pakolni – szólalt meg Dean az ajtóból. Nem is hallottam, hogy feljött az emeletre. – Most pont rá is érnek.

- Már beszéltél is velük? – fordultam felé csodálkozó szemekkel. Még bele se mentem, de ő már elintézte.

- Persze – mondta egyszerűen. – Már úton is vannak.

A következő pillanatban meghallottuk az ajtó nyílását.

- Már meg is jöttek – jelentette ki Dean.

- Mia – indult meg felém tárt karokkal Jake. – Csak nem velünk fogsz együtt lakni?

Nem csak simán megölelt, hanem még fel is emelt. Emellett még meg is pörgetett a levegőben. Kai is jött vele együtt, de hiába kerestem a szememmel Nate-t, nem láttam. Pedig Dean azt mondta, hogy ráérnek. Többes számban. Amit én mindenkire értettem. Még Nate-re is, hiszen ő is ott lakik. Most vagy nem örült annak, hogy ott fogok lakni, vagy csak egyszerűen nem ért rá. Bármi is volt az oka, próbáltam kizárni a fejemből, és nem izgatott lenni attól, hogy nemsokára őt is látni fogom.

Végre a lábam újra biztonságos talajon állt, amikor Jake letett. Magabiztosan állt előttem mosolyogva. A világos barna haja össze-vissza állt rajta, mintha most kelt volna fel. Jake Kirby még így is remekül nézett ki, de számomra inkább egy nagyon jó barátot testesített meg.

- Akkor menjünk költözni – csaptam Jake mellkasára gyengéden.

A ház előtt Jason nagy furgonja állt. Ezzel jöhettek, hogy könnyen el tudjuk cipelni a holmim.

- Mégis hogyan szereztétek meg ilyen gyorsan? – kérdeztem meglepődve. – És hogyan adta oda nektek?

Jason minimum húszpercnyire lakott, és az autója mindig nála volt. Úgy óvta, mint a szeme fényét. Sehol sem hagyta ott egy éjszakánál tovább, és főleg nem adta oda senkinek.

- Tudod – kezdett bele Kai. – Ha valakinek lesz egy barátnője, akkor eléggé… elpuhul.

Kai Stone Jason bátyja volt. Nemrég ismertem meg őt, amikor kiengedték a börtönből. Liának köszönhetően, aki az oka volt annak, hogy Kai hűvösre kerüljön. Bonyolult történet, amiben kétes alakok, bűnözés és egyéb illegális tevékenység szerepel. Újra összehozták őket a történtek, de ma már csak barátként. Maguk mögött hagyták a kapcsolatukat, és mindketten túlléptek. Legalábbis Lia biztosan.

- Elpuhul? – ismételtem meg Kai szavait. – Tényleg?

- Igen. Képes volt kiköltözni az állandó bulikat szolgáló házból egy lányhoz – magyarázta el Jake. – Ami valljuk be, nem valami izgalmas. Főleg, hogy kétnaponta meglátogatják őket Lizzy nagyszülei.

- Majd ha lesz egy barátnőd, kíváncsi leszek, hogy akkor is így gondolod-e – mosolyodtam el.

Kai hallgatott. Hiszen már ő is átélte, hogy milyen valakit tényleg szeretni. Talán még most is szereti, hiába nem vallja be, még magának sem.

2. fejezet

- Mia – rontott be Jake a szobámba, miközben a ruháimat rendeztem el a szekrényben.

Két napja sikeresen beköltöztem hozzájuk. Segítettek pakolni, meg minden másban is. Sosem hittem volna, hogy majd eldobják az eddig megtervezett programjukat, és a segítségemre sietnek. Mármint csak Jake és Kai. Mivel Nate azóta sem került elő.

- Nem ronthatsz csak így be a szobámba – akadtam ki Jake-re. – Én se megyek kopogás nélkül be hozzád.

- Pedig jöhetnél – rántotta meg a vállát. – Amúgy… lenne egy kérdésem.

- Mondd – léptem ki a szekrényajtó mögül.

- Melyik pia a kedvenced?

Azt hittem valami komolyabb érdekli, erre meg ideállít egy ilyen kérdéssel.

- Megint bulit szerveztek? – léptem egy újabb doboz felé, amiben a ki nem pakolt ruháim voltak még.

- Persze. Hát milyen lakótársak lennék, ha nem tartanánk egy téged üdvözlő bulit?

- Minden pillanatot megragadtok a bulizáshoz, igaz?

- Szokj hozzá. Remélem addigra Nate is előkerül – jelentette ki.

- Miért, most hol van? – Igyekeztem minél kevésbé kíváncsi hangot megütni.

- Sokszor tűnik el több napra szó nélkül. Majd ehhez is hozzászoksz – hagyott magamra.

- Persze – motyogtam magam elé.

Bármennyire is érdekelt Nate holléte, most nem foglalkozhattam vele. Be kellett vásárolnom rendes ételből, mert a hűtőben a sok ital és pizza mellett nem volt semmi. De előtte egy gyorsétteremben mentem el reggelizni, mert a gyomrom nem kívánta a pizzát.

Nyugodtan falatoztam egyedül az egyik bokszban, amikor egy alak árnyéka vetült rám.

- Leülhetek? – kérdezte Nate, de a választ már nem várta meg. Lehuppant az asztal másik oldalán lévő székre.

- Csak nem Nate Hastings tisztel meg? – használtam a szarkasztikus hangomat. Elrejtettem az örömömet, hogy most végre újból láthatom, és egyre jobban tudni akartam, hogy ő mit szól ahhoz, hogy náluk lakom.

- Egy pillanatra talán sikerült elhinnem, hogy lenyűgöztelek – lopott egyet a krumplimból.

- Hát persze, hiszen te itt is a lacrosse csapat kapitánya vagy. Hát ki ne lenne tőled lenyűgözve?

- Most mit vagy úgy oda? – nevetett fel.

- Nem tudom, tudod-e – váltam komollyá. – Hogy mostantól veletek lakom.

- Úgy néz ki sok mindenről lemaradtam – nyúlt még egyszer a tányérom felé, amit szúrós szemmel követtem.

- Csak erről, meg lesz este egy buli. De amúgy, ha néznéd az üzeneteidet, akkor tudnál mindenről.

- Ha te írnál nekem, azt tuti megnézném – kacsintott.

- Jake írt – hagytam figyelmen kívül a szokásos flörtölgetését. A kapcsolatunkat ez jellemezte. Eleinte azt hittem, csak velem beszél így, de később meghallottam, hogy nem vagyok különleges. Minden lánnyal így beszélt, ez csak a személyiségéhez tartozott, ami persze mindenkit levett a lábáról. – Amióta ott lakom, azóta arról panaszkodik, hogy meg se nézed az üzeneteit. Hogy vissza se írsz.

Csak megrántotta a vállát, de nem mondott semmit. Valamiről nem akart beszélni. Valami olyasmiről, amit még a legközelebb álló barátai se tudtak. Se Dean se Jake.

- Amúgy – szólalt meg. – Hogyhogy itt eszel? Miért nem otthon?

- Elég nehéz úgy enni, ha nincs semmi.

- Pizza biztos van.

- És két napja csak az van. Ma valahogy már nem volt kedvem hozzá. Úgyhogy, megyek bevásárolni. Csak előtte még bejöttem ide.

- Bevásárolni? – húzta össze a szemöldökét. – Majd én bevásárolok.

- Te csak menj haza a többiekhez. Már hiányolnak. Nekem meg úgysincs jobb dolgom.

- Akkor itt a kártyám – kereste elő, és felém nyújtotta. – Vagy inkább veled megyek. Úgyis jó italokat is kell venni. Ha már buli lesz este. Legalább most az egyszer nem az utolsó pillanatra hagyjuk.

Megforgattam a szemem, de aztán ráhagytam a dolgot. Örültem, hogy nem egyedül kell mindent fejben tartanom, és utána hazacipelnem a megvett árukat.

- Add ide a kulcsod – mondta, amikor kiértünk a gyorsétteremből. Semmi kérés nem hallatszott a hangján. Csak a határozottság.

- Nem – válaszoltam azonnal, és igyekeztem én is olyan magabiztosságot megütni, mint ő. – Az én autóm, én vezetem.

Nagy léptekkel elindult felém, és csak közvetlen előttem állt meg. Automatikusan a hátam mögé tettem a kezemben lévő kulcsot.

- Szeretem én irányítani a dolgokat – nézett le rám. – Ebbe a kocsi is beletartozik.

Ahogy így közvetlen előttem állt, sokkal magasabb volt, mint eddig. Bár eddig nem is állt ilyen közel hozzám.

- Én vezetek – álltam a tekintetét.

- Te akartad – mosolyodott el.

A szemében ravasz fény csillant. Mielőtt még kitalálhattam volna, mit akar, már a vállán találtam magam. Képes volt felkapni, és úgy az autóhoz cipelni. Viszont a kulcs még így is nálam maradt. Kinyitotta a jobb oldali ajtót, és lerakott az ülésre. Becsukta, majd a következő pillanatban már meg is kerülte a kocsit, és beszállt. Mivel az autóm indulásához elég volt csak a közelben lennie a kulcsnak, ezért simán megnyomta a start gombot, és már indulhattunk is. Annyit tehettem, hogy belenyugodtam a ténybe, ő makacsabb nálam. Ellenben ez még nem jelentette azt, hogy mindig ő fog nyerni, és legközelebb is beletörődöm majd az egészbe.

Bevásároltunk mindent, amire szükségünk volt. Ami nagyon sok ételt jelentett. Könnyebb volt Nate-tel járni a bolt sorait, mint hittem. A pénztárnál lefolytattunk egy apró veszekedést, hogy ki fizessen. Nem akartam, hogy ő álljon mindent. A pénztáros csak mosolyogva figyelt minket.

- Hagyd, hogy a pasid fizessen – jegyezte meg nekem. – Úgyse tudod meggyőzni, ha férfi akar lenni.

- Ó, mi nem – kezdtem bele azonnal, hogy kijavítsam, és tisztázzam vele, hogy mi nem vagyunk együtt Nate-tel. Nate nem hagyta, hogy befejezzem.

- Hallod, babám – tette a hátamra a kezét. – A pasik dolga a fizetés – adta a pénztáros kezébe a kártyáját, egy hatalmas vigyor kíséretében.

Ráhagytam, hogy hitegesse az eladót a kamu kapcsolatunkkal.

- Milyen volt pár pillanatra a barátnőmnek lenni? – kérdezte, amikor kiértünk a boltból. A mosoly azóta sem olvadt le az arcáról.

- Borzasztó – hazudtam. – Nem is csodálkozom már, hogy eddig nem volt.

- Eddig csodálkoztál? Persze, tudom, fantasztikusan nézek ki, és minden lány álmodik arról, hogy beszélgethessen velem, vagy bármi mást csinálhasson.

- Minden lány? – ismételtem meg. – El kell, hogy keserítselek, de nem minden lány.

- Ja, Lia nem. Mikor megcsókoltam eltolt. De érthető, hiszen Deanért van oda.

- Én magamról beszélek – tettem a vállára a kezemet, és elindultam az autóm felé.

Pár másodperc kellett ahhoz, hogy Nate lépteit újra halljam. Nem jött utánam azonnal. Mintha idő kellett volna ahhoz, hogy feldolgozza. Bár őt ismerve inkább csak hatásszünet.

- Szóval – ért utol végül. – Azt mondod nem vagy oda értem?

Miközben beszélt, kiszúrtam egy nagyon ismerős alakot az út másik oldalán. Bármit is mondott ezek után Nate, semmit sem fogtam fel belőle.

Hunter sétálgatott nem messze tőlünk. Hunter Reynolds, akit már több mint egy éve nem láttam. Akivel végre magamra találtam, és álomszerű életet élhettem mellette. Mindaddig, amíg ki nem derült a legnagyobb titka. Egy olyan titok, ami mindent tönkretett közöttünk.

- Hé, Mia – lóbálta meg előttem Nate a kezét. – Mit figyelsz ennyire? És miért vagy ennyire sápadt?

Elnézett abba az irányba, ahol a szemem megakadt. Egy kis időbe telt, mire kiszúrta Huntert. Éppen akkor pillantottam Nate-re, amikor megjelent a szemében a felismerés.

- Menjünk – fogtam meg Nate kezét, hogy elhúzzam. Féltem, hogy meglát, vagy ami még rosszabb, idejön hozzánk.

- Mi is történt pontosan köztetek? – húzta ki a kezét az enyémből, és nem mozdult. – Mármint azt tudom, hogy Cole testvére, de vége lett valaha is a kapcsolatotoknak?

- Ezt nem az utcán szeretném megbeszélni. – jelentettem ki olyan határozott hangon, ami számomra is új volt.

- Oké. A te dolgod – hagyta rám.

Egész úton hazafelé nem szólt egy szót se. Megsértődött. Bár ötletem sem volt, hogy miért. Ő se osztott meg velem egyéb információkat a hirtelen felszívódásairól.

- Nate – kiabálta Jake, amikor beléptünk a házba. – Pont jókor jöttél. Ma lesz egy buli.

- Tudom – vágódott le a kanapéra Jake mellé, és kezébe vette a másik játékkonzolt.

Elkezdtek valami számomra érthetetlen dologról beszélgetni. Pont hívott anya telefonon, úgyhogy a ház elé mentem.

- Hello, Mia – köszönt, amint felvettem.

- Szia, anya.

- Haza kéne jönnöd valamikor mostanában – tért azonnal a lényegre. – Nem tudom, mennyire engedik az óráid, de fontos bejelentése lenne Audrey-nak. Olyan, amit személyesen lenne jó elmondani.

Audrey, pontosabban Audrey Montgomery, a nővérem. Hat évvel idősebb nálam, és már régen elköltözött otthonról. Most együtt él a barátjával, Raphaellel. Nagyon ritkán szokott hazalátogatni, ezért volt furcsa a számomra, hogy most mégis otthon van. Emellett még azt is akarták, hogy én is ott legyek.

- Rendben. Majd megpróbálom valahogy megoldani. Talán a hétvégén sikerül – vetettem fel.

- Az pont jó.

Elbeszélgettünk még egy darabig, mindenféléről. Elmondtam, hogy megy a suli, és hogy sikerült egy helyet találnom, ahol lakhatok. Arról nem kellett anyának tudnia, hogy három fiúval osztozom egy házon. Végül le kellett tennem a telefont, mert Huntert pillantottam meg. Éppen az utcán sétált, és a kapunál bekanyarodott hozzánk. Gyorsan elköszöntem anyától.

- Mit keresel te itt? – vontam kérdőre Huntert. Próbáltam higgadtan beszélni, de magamban egyáltalán nem voltam az. Sikerült elkerülnöm a bolt előtt, erre itt megjelenik, mintha követne.