Írta: Penelope Bloom

A mű eredeti címe: Her Bush

Fordította: Szaszkó Gabriella

Szerkesztő: Paszler Zsófia

Nyelvi korrektor: Bucur Tünde Csilla

Műszaki szerkesztő: Varga Tünde

© Penelope Bloom

© Szaszkó Gabriella

© Maxim Könyvkiadó Kft.

A kiadvány a szerző engedélyével készült.

Borítóterv: Debreczeni Kinga (vintezis creative studio)

ISSN 2676-9875

ISBN 978 963 499 533 3 (epub), kiadói kód: MX-1586e

Kiadja: Maxim Könyvkiadó Kft.

Cím: 6728 Szeged, Kollégiumi út 11/H

Tel.: (62) 548-444, fax: (62) 548-443, e-mail: info@maxim.co.hu

Felelős kiadó: Puskás Norbert

Nyomda: Generál Nyomda Kft., felelős vezető: Hunya Ágnes

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített változata kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

1

Nell

Ma volt az új életem első napja. Persze, már nem is tudom, hányszor jelentettem ki ezt eddig, de ez alkalommal tényleg minden más lesz. A fodrászsuli nem jött be, az állandó párkapcsolat sem, ahogy az sem, hogy profi művész váljon belőlem. De elhatároztam, hogy mától seggbe rúgom a múltat, és talán a jövőt is, ha már így belejöttem. Ma kezdtem a munkámat mint profi sövényszobrász, és bizony eszem ágában sem volt elcseszni a dolgot.

Azonban volt pár apró részlet, ami idegessé tett az első napon. Például az, hogy az egyetlen tapasztalatom a sövényekkel annyi volt, hogy konyhai ollóval előző nap kinyírtam a lakásom előtti bokrot.

De a helyzet az, hogy már évek teltek el azóta, hogy a középiskolai rajztanárom közölte velem, hogy az én családtörténetemben aztán nem lelhető fel művészi véna, még akkor se találnánk, ha a kőkorba nyúlnánk vissza. Azóta is szobrokat készítettem szabadidőmben abban a reményben, hogy egyszer majd visszamehetek, és győzedelmesen az asztalára csaphatok egy kiváló alkotást. Ezen még dolgoznom kellett. Bárhogy is legyen, mondhatjuk, hogy én egész életemben arra edzettem, hogy rendesen megnyírjam ezt a sövényt, ezért csak meg tudom oldani. Valószínűleg.

Csak koncentrálnom kell. Egyenesen a közepébe. A szememet a célon tartva. Két legyet egy sövénnyel…

Behunytam a szemem. Az agymenés nem segített. Csak annyit kellett tennem, hogy elhatározom: ez alkalommal nem cseszem el. Nem fogok elbukni. Mert nem engedhetem meg magamnak. Ugyan még csak huszonkét éves vagyok, de az ember csak bizonyos számú bukást tud elviselni, mielőtt teljesen megkattanna, és én már szinte biztosra vettem, hogy a közelében táncolok ennek a számnak. Szóval, ennek nagyon-nagyon be kellett jönnie. Miattam is, de főleg a kishúgom miatt, aki mindennél jobban szeretett volna zeneiskolába járni, de a szüleimnek egyszerűen nem volt rá pénzük. Titokban gyűjtögettem a pénzt, hogy legyen esélye oda járni, ha jövőre végez a középsuliban. Egyelőre csak az első éves tandíjat sikerült összekaparnom.

Az autó úgy rázott bennünket, mintha téglán gurulna kerekek helyett. Már majdnem fél óra telt el, de az orrom még mindig nem szokott hozzá a mellettem utazó két pasi szagához. Mintha fognál egy régi zoknit, belemártanád ecetbe, majd jól megdörzsölnéd sajttal: ehhez tudtam volna legjobban hasonlítani az új munkatársaim bukéját.

– Jól vagy, Nell? – kérdezte Davey, aki óvoda óta a legjobb barátom volt. Ő segített megszerezni az állást. – Annyira idiótán nézel.

– Nem is.

– Nem idiótának nézel ki, nem erre gondoltam, csak sejtem, hogy valami hülyeségen gondolkozol. Emlékszel arra, amikor megkérdezted, hogy a hernyók tudják-e, hogy lepke lesz majd belőlük? Vagy, hogy Ryan Gosling[*] legálisan megváltoztathatja-e a nevét Ryan Goose-ra, ha idősebb lesz?

– Igen, ezek teljesen logikus kérdések.

Davey összeszorította a száját.

– Objektíven nézve lehet. Szóval, most mi a helyzet?

– Nem akarom elmondani, ki fogsz röhögni.

– Valószínűleg nem.

Felsóhajtottam.

– Csak azon gondolkoztam, hogyha hú-t lélegzek ki, akkor az hideg, ha há-t, akkor az meg meleg. – Igazából azon gondolkoztam, hogy vajon lesz-e elég kartonom a hajléktalansághoz, ha azonnal kirúgnak ebből az állásból, de nem akartam Davey-t ezzel terhelni.

Davey egy ideig a homlokát fogta, majd hangosan elkezdett nevetni.

– Ez a legőrültebb dolog, amit valaha hallottam. Még tőled is. – Felhúztam a szemöldökömet. – Most mi van?

– Csak várok, mert nagyon jól tudom, hogy majd megőrülsz, annyira ki akarod próbálni, hogy igazam van-e.

– Nem számít, hogy igazad van-e, attól még bődületes hülyeség. – Davey felsóhajtott, aztán elfordította kissé a fejét, és a kezébe lehelt kétszer. Hú. Ha.

Diadalmasan elvigyorodtam.

– Attól, hogy igazad van, még hülyeség.

– Szerintem az, hogy igazam van, automatikusan azt jelenti, hogy nem hülyeség.

A mellettem lévő pasi úgy horkantott fel, mintha most ébredt volna.

– Bizony ám – mormogta.

– Látod – feleltem –, még ő is egyetért.

Davey előrehajolt, és halkabbra fogta.

– Ez Carl, és Carl mindennel egyet fog érteni, amit mondasz, csak azért, mert van cicid.

– Akkor is – húztam fel a vállam, és elgondolkoztam azon, hogy vajon Carl akkor is lelkes lenne-e a cicimtől, ha tudná, hogy mennyit segít rajta a melltartóm.

Hátrahajtottam a fejem, és becsuktam a szemem, pedig borzalmasan nehezen lehetett ellazulni úgy, hogy kis híján kirázta belőlem a lelket a kocsi.

Még mindig nem akartam elhinni, hogy itt vagyok. Pár hónappal ezelőtt úgy tűnt, hogy minden rendben halad. Pasim volt. Nekiálltam a fodrászképzésnek. Valami olyanba kezdtem, ami tényleg érdekelt. Elgondolkoztam, hogy vajon ezek a pasik, akikkel megosztottam a kocsit, hasonlóképpen kerültek-e ide. Ebbe a szagos purgatóriumba, amit azoknak az embereknek szántak, akik nem jutottak közelebb az álmaikhoz.

Vagy csak szegények voltak, mint én, és nem fordultak el, ha fizető munka közelébe kerültek.

Szerencsére sosem voltam nyávogós típus. Igen, a helyzetem jó szar volt, de nem engedtem, hogy ez egy kicsit is elkeserítsen. Emellett meg nem csak kertésznek készültem, úgy gondoltam, én „sövényszobrász” leszek. És bizony mindenfajta szobrászkodás művészet. Más szavakkal élve hirtelen profi művésszé avanzsáltam.

Davey épp a körmét vágta, nem tántorította el a rázkódó kocsi, ami olyan veszélyessé tette a műveletet, hogy az ujjaitól is megszabadíthatta volna. Vagy bátor volt, vagy egyszerűen idióta. Őt ismerve egy kicsit mindkettőről szó lehetett. Sosem mondtam el neki, de csak azért mentem oda hozzá az oviban, mert egy kicsit egy teknősre emlékeztetett. Kissé nagy, csúcsos felső ajka volt, és imbolygó járása. Titokban még mindig odáig voltam a teknőcös vonásaiért, de nem hinném, hogy ezt akarta volna hallani tőlem.

– Minden rendben lesz, Nell, engedd el magad! – folytatta Davey. Úgy kopogtatta meg összeszorított kezemet, mintha tojást próbálna feltörni.

Elvigyorodtam, próbáltam ellazulni.

– Idegesnek tűnök?

– Pont úgy festesz, mintha egy öklömnyi gyémántot próbálnál kiszarni.

Összehúztam a szemöldököm.

– Kezdjük ott, hogy én nem szarok. Hölgy vagyok. Én udvariasan, megfelelő stílusban könnyítek magamon. És ha kakilok, az akkor is rózsaillatú és megfelelő méretű.

Davey elvigyorodott.

– Mintha elfelejtenéd, hogy lakótársak vagyunk, merthogy abban semmi udvarias és hölgyszerű nincsen, hogy… – Lábon rúgtam, amitől szerencsére felhagyott a mondandójával. A másik pasi kíváncsi pillantást vetett ránk.

– Lehet, hogy ideges vagyok, de csak azért, mert jó munkát akarok végezni.

– Csak sövényt fogsz nyírni, Nell. Azt mennyire lehet elcseszni?

– Ó, fogalmam sincs. – A hajamra mutattam, ami jelenleg elég merészen narancssárga volt, és halovány emlékeztetőként szolgált korántsem felemelő távozásomra a fodrászsuliból. Talán jelnek kellett volna vennem, hogy nem állok készen a vizsgára, amikor magamon gyakorolva is elcsesztem a dolgot. A cél egyébként visszafogott szőke lett volna, csak egy kicsit világosabb az én természetes barnámnál. Hopsz.

Davey elgondolkozott ezen.

– Mondjuk, tényleg van némi hajlamod arra, hogy elszarj mindent, amihez hozzáérsz. És ezt komolyan a lehető legtámogatóbb módon mondtam.

– Köszi – vigyorogtam rá. – Nem is tudom, mi lenne velem, ha nem emlékeztetnél arra, hogy profi vagyok a szívásban.

Davey felhorkant.

– Nem kell tudnom, mit csinálsz még emellett, hogy pénzed legyen.

Bámultam rá, de képtelen voltam letörölni a vigyort a képemről, annak ellenére sem, hogy a másik pasi a kocsiban bizonyára totálisan őrültnek gondolt.

– Ezt most nem veszem fel, és nem, ezt nem fogom elcseszni. Nagyon kell a munka. – Előrehajoltam, és halkabbra fogtam. – És nem felejtem el azt sem, hogy a saját seggedet kockáztattad azért, hogy megszerezd nekem ezt a munkát.

– Az én seggem a tiéd – bólintott.

– Nem pont erre gondoltam, de… köszönöm? – mosolyodtam el furán.

– Ó, nézd! Itt is vagyunk.

Gyorsan kinéztem az ablakon, és azonnal kiderült, hogy Davey bizony nem túlzott azzal a kijelentéssel, hogy a Kerti Törpék kliensei szinte mind kastélyokban élnek. Eddig is ideges voltam, de most hirtelen azt éreztem, hogy a gyomrom kicsusszan a seggemen át. Nyugodj meg, Nell, meg tudod csinálni!

Persze, a korábban történtek azt sugallták, hogy feltehetően el fogok bukni. De ha továbbra is hagytam volna, hogy a múlt beárnyékolja a jövőmet, akkor össze is kucorodhattam volna egy sötét sarokban, és semmibe se kezdtem volna bele életem hátralevő részében. Ha mindent egybevettem, az út elég tisztán rajzolódott ki előttem: haladj előre, még akkor is, ha a vége egy újabb katasztrófa lesz.

Újra a kishúgomra gondoltam, Ashley-re, és megpróbáltam elterelni a gondolataimat a lángoló bokrokról vagy a mellkasomból kiálló metszőollókról. Ha a dolgok rossz irányt vettek az életemben, csak bekapcsoltam a telefonom, és hallgattam őt YouTube-on gitározni és énekelni. A szívét is beletette az éneklésbe, mondom ezt úgy, hogy tudom, elfogult vagyok. Borzalmasan tehetségesnek tartottam. Képtelen voltam zokogás nélkül végignézni a videóit. Ő bizony egy cseppet sem hasonlított az én bukott személyiségemhez, ő tehetséges volt. Szóval, mindent meg kellett tennem, hogy ne csesszem el ezt a kerti törpés munkát, őérte.

És persze Davey-ért, ami ugyan kevésbé számított, de őt is kirúghatták volna, ha ezt elszúrom.

Bárcsak lenne némi fogalmam arról, hogyan kell sövényt nyírni. Mármint… megnéztem pár videót tegnap YouTube-on… Szóval, mi csúszhat félre?

2

Harry

A szekrényem úgy festett, mintha egy csapat férfi osztozott volna rajta. Volt itt üzlethez megfelelő elegáns ruha, sportzakók és öltönyök, ehhez tartozó nadrágok és cipők. Aztán jöttek a sportruhák futáshoz, kosárhoz, teniszhez és más sportokhoz, amiket imádtam, ha az időm engedte. Aztán volt itt terepruha és élénk, neonszínű cuccok, amiket meg a vadászathoz használtam. A gardróbom hátsó részében volt egy belső szoba, ahol a fegyvereket, íjakat és a szigonyhalászathoz használt holmikat tartottam. Nem vallottam volna be senkinek, de volt odabent egy óriási kard is, amit akkor lengettem, ha senki sem látott, és igen, csak a hangjáért suhogtattam.

A gardrób közepén álltam egyetlen szál alsónadrágban, és próbáltam kitalálni, ma melyik Harry Barnidge legyek. Keserű gondolatnak hatott. Az életem, mintha rengeteg, különálló szálon futott volna. A vadászbarátaimnak sejtelme sem volt róla, hogy kosarazok meg teniszezek. Az irodalmi ügynökként folytatott munkámban senki sem tudta, hogy vadászok. Nem tudom, mikor is történhetett ez, de minden egyes év elteltével mintha csak mélyültek volna a szakadékok az életem különböző területei között. Valahol sejtettem, ha megtalálnám a megfelelő társat, akkor minden a helyére kerülne, de nem voltam biztos abban, hogy erre készen állok-e.

Mint a legtöbb reggelen, ma is felvettem pár ruhát az edzéshez, és elindultam a keleti szárnyban található edzőterem felé. A hálóm és az edzőterem közötti gyaloglás egész hosszú út volt, így könnyedén elmerülhettem a kert látványában. Szerettem a kerteket, szerettem szemlélni a második emeleti ablakból is, de odakint is jó volt ücsörögni a bokrok és a virágok között, elmerülni az illatok és hangok özönében. Mintha egyre gyakrabban vágytam volna ezekre a csendes pillanatokra, mint apró menedékekre, amelyek megvédtek az áramlattól, ami folyamatosan magával akart ragadni.

Kertészek érkeznek egy órán belül, hogy mindent megnyírjanak, és kezdjenek valamit a központi sövényekkel a szökőkút mellett. Aznap este két szerzőmnek is megjelenési bulit tartottam, ami azt jelentette, mindent tökéletesnek akartam látni. A szakmámban elért sikereim egyik kulcsa bizony a külső tökéletességre való törekvésem volt. Az otthonom és a kertem is fontos szerepet játszott abban, mennyi pénzt ajánlottak fel a kiadók a szerzőimnek a könyveikért.

Kissé meglepett, amikor megláttam, hogy a bátyám már odabent van az edzőteremben. Ha emellé még hozzáteszem, hogy a bátyám felnőtt, házas ember, nem csoda, hogy azonnal megrohantak a kérdések.

Elhúztam az ajtót, és leállítottam a dübörgő zenét.

– Minden oké? – kérdeztem.

Peter letette a súlyzókat, megragadott egy törölközőt, és letörölte a homlokát. A bátyámnak sötétebb haja volt, mint nekem, sötétebb szeme, és sötétebb, dühösebbnek tűnő arca. Olyasféle típus, akitől az időt se merték megkérdezni az utcán.

– Miért ne lenne?

– Nem tudom, talán az a tény bizonytalanított el, hogy hajnali négykor a házamban edzel.

– Egyszerű a magyarázat. Violet elutazott Zoey-val, és én nem mehettem. Úgy döntöttem, átalakíttatok pár dolgot a házban. Szóval… a hálómnak nincs teteje, az edzőterem háborús övezet.

– Tehát beugrottál a kocsidba kábé háromkor, hogy ide gyere, és az én edzőtermemet használd?

– Melyik része nem világos? Esetleg lerajzoljam neked?

Elvigyorodtam.

– Seggfej. Elmondanád, ha valami nem lenne oké, ugye?

– Emelgetni jöttem, nem terápiára. Szóval, nem, valószínűleg nem mondanám el. Ha már a terápiánál tartunk, hogy halad a megbeszélés Nathaniel Cross-szal?

– Ahogy azt várni lehetett. Cross emlékeztetni akart rá, hogy az összes fontos kiadó tökét megszorongathatja, ezáltal az enyémet is.

Peter keserűen felnevetett.

– Megérte?

– Hogy orrba nyomtam a fiát? Teljesen.

– Még mindig úgy gondolom, hogy elszalasztottál egy lehetőséget. Az a nő nagyon úgy festett, mint aki veled sokkal inkább hazamenne.

– Akkor sem érdekelt, és most sem. Túl sok minden van jelenleg az életemben ahhoz, hogy még egy kapcsolatot is be tudjak vállalni.

Megnyomtam a falon lévő panelt, és visszakapcsoltam a zenét.

– Teljesen rosszul csinálod. A kisujjad a hüvelykujjad fölé kerül, így be fog állni a vállad.

– Állítsd be inkább ezt! – mondta Peter, és felém villantotta a középső ujját.

Figyelmen kívül hagytam, és bementem a terem melletti kis helyiségbe, ahol a hűtőt tartottam. Nem érdekelt az egészséges táplálkozás, de megtanultam, hogy le kell erőltetnem némi fehérjeport. Ez segített, hogy jobban érezzem magam. Bekevertem a krétaporszerű cuccot, és egyben lehúztam, majd egy grimasszal nyugtáztam.

A súlyemelés okozta kimerültségtől és kifacsartságtól általában kitisztult a fejem. Tíz percen belül már csöpögött a homlokomról az izzadság. Kiengedtem a súlyzót a kezemből, ami csörömpölve ért földet.

Mozgást észleltem odakint, és közelebb léptem, hogy jobban megnézzem, mi az. A zöld kerti törpés kocsi parkolt le. Azonnal észrevettem, hogy a csapat most nem csak férfiakból állt. Volt köztük egy nő olyan rikító narancs hajjal, mint egy forgalmi kúp. Összehúztam a szemem. Ugyan messze állt, de már a mozgásából meg tudtam ítélni, hogy vonzó, még a fura haja ellenére is.

Megráztam a fejem. Általában a súlyemelés kitakarította az elmém. Annyira, mintha egy hegytetőn ülve kántáltam volna azt, hogy om.

Általában.

De most, valamilyen oknál fogva, egyáltalán nem mondtam volna tisztának a fejemet. Folyamatosan visszanéztem az ablakra, és figyeltem a nőt, ahogy megközelíti a sövényt, ami a kocsifeljárótól egyenesen a ház bejáratáig húzódott. Úgy tartotta fel a kezét, mintha próbálna elképzelni egy képet, mielőtt felveszi a metszőollót.

Amikor nekiállt dolgozni, szó szerint egyesével vágta le a leveleket. Én meg csak álltam ott, és bámultam. Levágott egy levelet, hátralépett, megint majdnem egy teljes percig gondolkozott, és újra elképzelte a dolgot, aztán lenyesett még egy levelet. Mintha valaki egy golfpályát akart volna megnyesni egy körömvágó ollóval.

Öt perccel később nagy nehezen elléptem az ablaktól, és visszatértem az edzéshez.

Peter mindentudóan lesett rám a padról, izzadságban fürödve.

– Madárles?

– Ja, ismersz.

– Bizony. És téged ismerve, ha látsz egy madarat odakint, akkor már keresed is a puskát, hogy kilőhesd.

Feltartottam egy ujjamat.

– Figyi, attól, hogy szeretek vadászni, még nem vagyok hidegvérű gyilkos. Mindig csak olyat lövök, aminek idénye van, és csak…

– Tudom, tudom, csak olyasmire vadászol, amit meg akarsz enni vagy felhasználni. Csak élvezem, amikor ennyire felcseszed magad.

Forgatni akartam a szemem, de tudtam, hogy ezzel csak még nagyobb élvezetet szereznék neki. Ehelyett inkább újra felkaptam a súlyzót, és odaképzeltem Peter arcát minden egyes alkalommal, amikor ledobtam a matracra.

Folyamatosan az ablak közelében lazítottam, figyeltem a tűznarancs kertészt. Valószínűleg teljesen kattant, de ettől csak még jobban érdekelt. Próbáltam kitalálni, miért is akarom ilyen gyorsan sutba dobni az elveimet a kapcsolatokat illetően. Néhány rémes szakítás után tavaly úgy döntöttem, hogy távol tartom magam a randizástól. Biztos voltam abban, hogy ha épp nem csorogna rólam a víz, és nem lennék kimerülve, akkor könnyedén emlékeznék erre a fogadalmamra. Baszki, még csak elég közel sem volt ahhoz, hogy jól megnézzem magamnak, akkor meg miért terelte el ennyire a figyelmemet?

Mert idióta voltam. Ez volt az egyetlen értelmes magyarázat. Időről időre újra megtanultam, hogy én és a kapcsolatok nem vagyunk kompatibilisek egymással. Nyilvánvalóan válogatós egy seggfej voltam, és már elegem volt abból, hogy olyan tesztek elé állítsam az embereket, amikről tudtam, hogy nem fognak átmenni rajtuk.

– Sejtettem – mondta Peter, és mellém sétált az ablakhoz, majd követte a tekintetem. – Még sosem láttam ehhez hasonló madárkát.

– Na ja, én sem – mondtam elkalandozva.

Peter felnevetett.

– Basszus, ennyire komoly az ügy?

– Aligha, csak nézem.

Peter a karomba bokszolt.

– Most komolyan mondom, szerintem nagyon jót tenne neked egy csaj. Ez az egész, amit nem hivatalosan művelsz, nem természetes.

– Fogalmam sincs, miről beszélsz.

– Még nem ismerted be, de eléggé egyértelmű. Nem láttalak flörtölni vagy kétszer ránézni egy vonzó nőre, mióta… Mi is volt a neve?

Felsóhajtottam. Peterrel volt egy hallgatólagos megállapodásunk arra vonatkozóan, hogy nem teszünk fel egymásnak kínos kérdéseket. Akkor most miért próbált beleásni ilyen mélyen a szennyesembe?

– Ezért jöttél? Ez valamiféle szándékolt beavatkozás?

– Tényleg tehetséged van ahhoz, hogy egyenesen átláss az embereken. Be kell vallanom, hogy irigy vagyok erre a képességedre. Néha úgy érzem, fogalmam sincs, Violet mire gondol, amíg oda nem jön, és el nem mondja maga.

– Hát, azért ez sem tisztán áldás. Néha jobban örülnék annak, ha nem tudnám, mások mit gondolnak.

– Ennyi? A nők belegyalogolnak a lelkivilágodba?

Felnevettem.

– Nem, csak nem akarok bonyodalmakat. És a nők bonyolítják az ember életét.

Peter szkeptikus pillantást vetett rám.

– És pontosan milyen hosszan tervezed ezt az egyszerű életet élni?

– Van erre olyan válasz, ami véget vethet ennek a kihallgatásnak? – Elmentem mellőle, és újra felkaptam a súlyzót.

Amikor végeztem, Peter még mindig nézett. A szemétláda nem adta fel könnyen a dolgot.

– Csak belefáradtam, hogy olyasmit keresek, amit sosem találok meg, oké? – csattantam fel.

– Részletezd!

– Cseszd meg! Ez így jó?

Peter elmosolyodott.

– Valószínűleg nagyon is jó. Úgy hangzik, mintha jó sok dühöt halmoztál volna fel magadban. Van még valami, amit szívesen megosztanál velem?

– Az a napszemüveg, amit pár hónapja vettél, még inkább seggfej külsőt kölcsönöz neked.

Peter felhúzta a szemöldökét.

– Oké, ez sokkal személyesebb volt, mint amire számítottam. És bántó.

– Jó – vigyorodtam el automatikusan.

Peter az ablak felé mutatott.

– Beszélhetsz ám vele. Nem könnyű megtalálni a megfelelő embert. Lehet, hogy még öt, vagy akár ötven évig tart, de abban biztos vagyok, hogy nem fog sikerülni, ha csak bámulsz kifelé az ablakon, és nehéz súlyokat dobálsz a földre.

– Ha beszélek vele, akkor békén hagysz?

– Valószínűleg nem. Már van feleségem meg mostohalányom is. Talán most kezdek rájönni, hogy a bátyó szerep nem csak annyiból áll, hogy könyveket írok, és engedem neked, hogy lefölözd a zsíros jutalékot. – Felém nyúlt, és megszorította a vállamat; ritka, empatikus kifejezés ült ki az arcára. – Örülnék, ha újra boldognak látnám a testvéremet. Ennyi.

3

Nell

Még napkelte előtt érkeztünk a házhoz. A kora reggeli sötétségben is egyértelműen meg tudtam mondani, hogy olyasvalaki háza előtt álltunk, aki rémesen gazdag. Egy díszes kapun haladtunk át, a kocsi ment tovább a széles, tökéletesen gondozott úton, amely végül egy klasszikus stílusú kúriába torkollt. Képtelenség volt, hogy az ember ne érezze úgy magát, mintha visszarepült volna a nagy Gatsby idejébe, amikor jól öltözött férfiak és nők hatalmas keménykalappal felszerelkezve táncoltak a hűvös, ropogós füvön.

Az egyetlen probléma csak az volt, hogy az egyenruhám nem igazán hagyott teret az álmodozásra. A kis fantáziavilágomban semmiképp sem a Kerti Törpék logójával ellátott bő kezeslábasban feszítenék, aminek a közepén egy törpe kacsintott feltartott hüvelykujjal.

Már értettem, miért is kellett egy teljes csapat kertész, hogy itt dolgozzon. A birtok egy lankás domb tetején helyezkedett el, a kilátás pedig egyértelművé tette, hogy hatalmas területet foglal magába. Végtelennek tűnő buja, zöld bokrok helyezkedtek el, mindenféle virágok, szobrok és hatalmas sövények, amik hamarosan az én vásznaim lehetnek. Davey most a fejemen gyakorolta a tojástörést.

– Minden rendben van veled? Ezek csak növények. És a megbízó csak egy megamilliárdos, aki könnyedén el tudná rontani mindannyiunk életét. – Az utolsó mondatot szarkasztikus hangsúllyal tette hozzá, ennek ellenére nem győzött meg afelől, hogy csak viccel. Tudtam, hogy ő is ideges. Mind a kettőnk miatt. – Próbálj meg egy kicsit ellazulni! Ha ennyire mereven akarsz sövényt nyírni, akkor lehet csak a világ legnagyobb és legzöldebb péniszét tudod majd megalkotni, vagy valami ehhez hasonlót.

Felnevettem.

– Ahhoz képest, hogy heterónak tartod magad, folyamatosan a péniszek felé tereled a beszélgetést.

– Csodálhatok valamit úgy is, hogy nem akarom a számba venni.

– Fogalmam sincs, erre mit is mondhatnék – szorítottam össze a szemem.

A sofőrünk kiszállt, és kinyitotta a duplaajtót hátul. A többiek megragadták a szerszámokat, és kiugrottak a kocsiból, majd szétszéledtek a birtokon.

Davey egy sor sövényre mutatott, ami kábé száz méter hosszan nyúlt el.

– Csak igazítsd ki ezt a sort addig, amíg ki nem jön a megbízó, és meg nem mondja, mit szeretne a középső sövénnyel kezdeni, oké?

– Ki fog jönni személyesen?

– Nem vámpír, csak valami gazdag pasi, és igen, általában ki szokott jönni.

Elkezdtem dolgozni a sövényen, de nem tudtam kiverni a fejemből a hatalmas házban élő vámpír gondolatát. Egy viktoriánus izompacsirtát képzeltem el, akit aztán meghintettem egy adag vámpíros tulajdonsággal. Menő haj és ruhák, valamint vámpírhoz illő szerszám a lába között.

Amikor már elégedett voltam az elképzelt képpel, engedtem, hogy szárnyra keljen a fantáziám. Ahogy kiszáll a koporsóból, és meglátja, hogy vágom a sövényét. Egy kissé elvigyorodtam a gondolatra, mert néha kábé annyira voltam érett, mint egy hétéves. Felfedezi, micsoda csiszolatlan gyémánt vagyok – szarkazmus –, és az én vámpírom hamar ráébred, hogy túlzottan csodálatos vagyok ahhoz, hogy kétkezi munkát végezzek odakint. Gyorsan kiránt abból a mocsárból, amivé az életem alakult. Nem olyan lesz, mint az exem, akit nem nevezünk nevén. Épp fantáziáltam, és ezt a borzalmas exem nem ronthatta el.

Szeretném azt mondani, hogy a fantáziálásom lányos fordulatokban gazdag lett, a végén szerelemre és boldogságra találtam, de ehelyett csak perverzzé vált az egész. Felfedeztem a vámpír természetfeletti erejét és gyorsaságát a hálószoba falai között.

– Mindig ilyen sokáig tart, hogy megnyesd a sövényt? – kérdezte mögöttem egy férfi. A hangjából ítélve nem volt túlzottan elégedett.

Rossz tulajdonságaim közé tartozik, hogy sokszor teljesen elveszek a gondolataimban. Egyetlen pillantást kellett vetnem az égre, és ráébredtem, hogy a felkelő napból ítélve legalább egy óráig bámészkodtam.

Ránéztem a sövényre, amin dolgoztam. Csak halványan emlékeztem arra, hogy levelenként nyírtam meg, annak érdekében, hogy teljesen egyenes legyen. Az a két méter, amit megcsináltam tényleg jól nézett ki, de ezzel a sebességgel kábé napokig tartana, hogy elvégezzem a munkát.

– Elnézést – mondtam. – Ez az első napom, és szeretnék… – Kissé elvesztettem az eszem, amikor megfordultam, és észrevettem, kihez is beszélek. Azt hittem, egy munkatársam szólt hozzám. Ehelyett viszont a vámpírt pillantottam meg. Persze, az idióta elképzelt részletek nem stimmeltek, de az alapmodell megvolt. Az a fajta szexi pasi volt, akiről egész nap lehetne fantáziálni anélkül, hogy unalmassá válna. Lélegzetelállító. Gyomorszorongató. Mondhatni éreztem, hogy a petefészkeim recsegve életre kelnek, mint valami régen használt gépezetek.

Nyugalom, csajok! Ha az életem versenyautó lenne, már felkenődött volna a pálya falára, és fekete füstöt eregetne, arra várva, hogy pillanatokon belül lángba boruljon. Nem gondolhattam arra, hogy újra a gázra lépek, és megyek még egy kört, de a hormonjaim mintha nem törődtek volna ezzel. Az én nem-vámpírom inget viselt, de úgy, ahogy arra csak a szexi pasik képesek. A legfelső gombot szabadon hagyta, hogy még többet fantáziálhassak a mellkasáról. Az alkarja meg a férfi dekoltázzsal volt egyenlő. Ennek a pasinak a feltekert ingujjai felértek egy olyan női dekoltázzsal, amire minden hím nyáladzana. Dekartázs, és igen, a dekartázs egyértelműen létező dolog. Megjegyzés: mindenképpen jegyeztesd be a dekartázs kifejezést, milliókat érhet.

Próbáltam addig mozgatni a szemem, amíg végre találok egy olyan területet a testén, amire nem bámulok tátott szájjal. Végül aztán megállapodtam egy ponton a feje felett, mert még a fülei is szexik voltak.

– Helló – mondtam. Viselkedj lazán! Összeszedetten. Tégy úgy, mintha a fejedben lévő kisemberek nem rohangálnának pánikolva harsogó szirénák között! Úgy döntöttem, nekidőlök valaminek. Az emberek mindig sokkal magabiztosabbnak és összeszedettebbnek hatnak, ha valaminek nekidőlnek. Sajnos, én pont a bokornak dőltem.

A könyököm egyenesen a bokorba süppedt, és hamarosan a teljes testem követte. Egy zavaros, szúrós másodperc után bizony már feküdtem. Úgy estem, mintha valaki kilőtt volna egy íjból, de csak a fejem jutott volna át a másik oldalra. A testem többi része, a lábam kivételével, teljesen belesüppedt a sövénybe.

Visszafogott nevetést hallottam a másik oldalról.

– Tudod – mondtam hangosan, hogy meghalljon. – Talán a lábamat is át kéne nyomnod, akkor elfuthatnék, és mindketten úgy tehetnénk, mintha ez meg sem történt volna.

A bokor megremegett, mire éreztem, ahogy erős keze óvatosan megragadja a vállamat, és felhúz. Kissé fájdalmas utazás volt, de pár másodperccel később már újra a lábamon álltam.

– Vagy ezt – mondtam, és megköszörültem a torkomat. Minden erőfeszítésem ellenére újra az arcát lestem.

A szeme konkrétan csillogott, elképesztő barna árnyalata volt. Világos, apró aranypöttyökkel, amikben visszatükröződött a napfény.

– Egy óra alatt sikerült levágnod húsz levelet, és egy hatalmas lyukat ütnöd az egyik sövénybe. Miért is fizetlek? – kérdezte.

Kinyitottam a számat, és próbáltam kitalálni, mit is mondjak erre.

– Kissé szerencsétlen összefoglalása ez a helyzetnek. Esküszöm, hogy gyorsan tanulok!

– Értem. És te vagy az, akinek meg kellene csinálnia a központi sövényt is?

– Igen?

Felsóhajtott. Ez most ideges sóhaj lehetett, vagy csak az a fajta, amivel szén-dioxidot fúj ki a szervezetéből? Ó, istenem, annyira félelmetesen szexi volt. Az egyik pillanatban kedves és megközelíthető volt, a másikban viszont annyira tüzelt a tekintete, hogy legszívesebben visszamásztam volna a bokorba.

– Nos – felelte. – Sejtésem szerint van rosszabb első benyomás is annál, mint ahogy belenyomtad a fejedet a bokromba. Talán.

Úgy éreztem, összeomlik a felépített nyugalmam. Az arca teljesen komolynak tűnt, de meg mertem volna esküdni arra, hogy csak piszkál. Arra is emlékeztetnem kellett magamat, hogy bizonyára ő a gazdag pasi. Mindennek a tulajdonosa, aki pillanatok alatt véget vethet a sövényszobrász karrieremnek, még mielőtt elkezdődött volna.

– Viccnek szántam – felelte. – Nevethetsz.

Szerencsétlenségemre az idegességem éles sikoly formájában tört ki belőlem, mire felszaladt a szemöldöke.

Nyeltem egy nagyot, majd újra nevettem, kissé normálisabb stílusban. Nem tudtam nem rázni a fejemet amikor újrajátszottam magamban, mennyire őrültnek tűnhettem az eltelt másodpercekben.

Arra számítottam, hogy kissé ellazul, de továbbra is áthatóan kémlelt.

– Tuti, hogy csináltál már ilyet?

– Bizony – mondtam összeszorult torokkal. – Elhiheted, hogy nem ez az első sövény, amit megnyesek. Egyáltalán nem.

A szája mosolyra húzódott.

– Nem?

– Mármint ültetett sövény – javítottam ki. – Már ha azt gondoltad volna, hogy… – Kényszerítettem magam arra, hogy mély levegőt vegyek, és lelassuljak. – Már csináltam ilyet. Azért haladtam lassan, mert számomra elképesztően fontos, hogy megfelelő munkát végezzek.

– Ó, abban biztos vagyok, hogy nagyon alapos vagy. Csodálom azokat az embereket, akiknek ennyire fontos a munkájuk.

Az ajkamba haraptam, de képtelen voltam visszafogni a mosolyt. Bizonyára direkt csinálja ezt. A felszínen úgy festett, idegesítem, de mélyebben felfedeztem, hogy szórakoztatja a beszélgetésünk.

Ezúttal ő is visszavigyorgott, de nem olyan lazán. Hanem inkább olyan kifejezéssel, amely ezt sugallja: Élvezem ezt a beszélgetést, de azért erősen elgondolkozom azon, hogy tönkretegyem-e az életedet, ha befejeztük.

– Minden rendben van? – kérdezte. Lehajtotta a fejét, hogy jobban megnézzen magának, mert annyira elképesztően magas volt.

– Teljesen – feleltem gyorsan. – Csak próbálok visszaemlékezni a nevedre, mondtad már?

– Harry – felelte. – Harry Barnidge.

Visszafogtam magam, hogy nehogy húzogatni kezdjem a szemöldököm. Puccos neve volt, annyi biztos, beleillett a fantáziámba.