„Kifejezetten ajánlott Gaiman rajongóinak, a sci-fi és a fantasy kedvelőinek, valamint azoknak, akiket érdekel a kritika a kultúrában és az írás csínja-bínja.”

Library Journal

„Végig kifinomult és odaadó, gyönyörű szerelmeslevél az olvasáshoz, az íráshoz, az álmodozáshoz... Az egész műfajhoz.”

Junot Díaz

IMPRESSZUM

Neil Gaiman: Norse Mythology

Copyright © 2016 by Neil Gaiman

Hungarian translation © Pék Zoltán, 2017

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Neil Gaiman: Norse Mythology

W. W. Norton and Company, New York, 2017

Fordította: Pék Zoltán

ISBN: 978-963-419-233-6 (epub)

ISBN: 978-963-419-234-3 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A kötetet és a borítót tervezte: Kuszkó Rajmund

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Bordás Veronika

Korrektor: Boncz Éva

Műfaj: fantasy

Everettnek.

Régen született történetek egy újonnan született fiúnak.

BEVEZETŐ

Legalább olyan nehéz rangsorolni a kedvenc mítoszainkat, mint a kedvenc ételeinket (van olyan este, hogy thai kajára vágyunk, máskor viszont szusira, megint máskor a gyerekkorunkból ismerős házi kosztra). Ha mégis meg kellene neveznem, melyik a kedvenc mitológiám, valószínűleg a skandinávot mondanám.

Először gyerekkoromban ismertem meg Asgardot és lakóit: nem lehettem idősebb hétévesnél, amikor Thor kalandjairól olvastam a The Mighty Tor (Hatalmas Tor) képregénysorozatban, amelyet Jack Kirby rajzolt, a cselekményt ő és Stan Lee találták ki, a szövegeket pedig Lee testvére, Larry Leiber írta. Kirby verziójában Thor hatalmas, jóképű isten volt, Asgard impozáns és veszedelmes építményekkel teli tudományos-fantasztikus város, Odin bölcs és nemes főisten, a szarvas sisakot viselő Loki pedig gunyoros, velejéig huncut tréfacsináló. Teljesen odavoltam Kirby pörölylengető Thorjáért, többet akartam tudni róla.

Kölcsönkértem hát Roger Lancelyn Green könyvét, a Tales of the Norsement (Az északiak meséi), és élvezettel, bár némileg értetlenül olvastam újra és újra: az ő előadásában Asgard korántsem a Kirby-féle futurisztikusnak tűnt, inkább a fagyos pusztában álló viking csarnoknak, illetve épületegyüttesnek; Odin, Mindenek Atyja nem gyengéd, bölcs és ingerlékeny volt, hanem zseniális, kiismerhetetlen és veszedelmes; Thor ugyanolyan erős maradt, mint a képregény Hatalmas Thorja, a pörölye is ugyanolyan óriási, csakhogy korántsem volt – hogy is fogalmazzunk – a legokosabb isten; Loki pedig nem volt ugyan kifejezetten gonosz, de azt sem lehetett állítani, hogy a jóért harcol. Loki… bonyolult lélek volt.

Ráadásul azt is megtudtam, hogy a skandináv isteneknek saját ítéletnapjuk van: Ragnarök, az istenek alkonya, mindenek vége. Az a nap, amikor az istenek harcra kelnek a déróriásokkal, és mind egy szálig odavesznek.

Megtörtént már Ragnarök? Mindenképp meg fog történni? Akkor fogalmam sem volt. Most sem vagyok benne biztos.

Az, hogy a világ és a történet véget ér, és az, ahogyan véget ér, majd újraszületik, az én szememben tragikus hőssé és tragikus csirkefogókká tette az isteneket, az óriásokat és a többieket. A skandináv mitológia számomra Ragnaröktől vált maradandóvá, kísértetiesen jelenvalóvá és érvényessé, miközben más, sokkal alaposabban dokumentált hiedelmek a régmúlt részének érződtek.

A skandináv mítoszok egy dermesztő világ mítoszai, ahol nagyon hosszúak a téli éjszakák és végtelenek a nyári nappalok. Egy olyan nép mítoszai, amely nem igazán bízik az isteneiben, sőt még csak nem is kedveli, noha tiszteli és féli őket. Amennyire meg lehet állapítani, Asgard istenei német földről származnak, és először Skandináviában terjedtek el, majd eljutottak a világ vikingek által uralt részébe – Orkney-ba, Skóciába, Írországba és Anglia északi tájaira –, ahol a hódítók Thornak és Odinnak szentelt helyeket hagytak maguk után, mint ahogy rajta hagyták pecsétjüket a hét napjainak angol nevén is. Az angol Tuesday, Wednesday, Thursday és Friday skandináv istenek után kapta a nevét, mégpedig félkarú Tyr (Odin fia), Odin, Thor és Frigg, az istenek királynője után.

Régebbi mítoszok és régebbi vallások nyomát is felfedezni a Ván istenek és az Áz istenek közti háborúskodás és kibékülés történeteiben. A Vánok természeti istenek lehettek, testvérek, kevésbé harciasak, kevésbé veszélyesek, mint az Ázok.

Igen valószínű, legalábbis megalapozott hipotézisnek tűnik, hogy egyes törzsek a Vánokat imádták, mások az Ázokat, és hogy utóbbiak megtámadták az előbbiek földjét, aztán következett a kompromisszum és az alkalmazkodás. A Vánok, mint például a nővér-fivér, Freya és Frey, Asgardban élnek az Ázokkal. Összeolvad történelem, vallás és mítosz, mi pedig csodálkozunk, fantáziálunk és találgatunk, akár egy rég elfeledett bűntény részleteit rekonstruáló nyomozók.

Nagyon sok skandináv történet nem maradt fenn, nagyon sok mindent nem tudunk. Mindössze néhány mítosz öröklődött ránk népmese, vers, próza formájában. Akkor vetették papírra őket, amikor a kereszténység már kitúrta a skandináv isteneket, és néhány történet azért maradt ránk, mert felvetődött a jogos aggodalom, hogy ha ezeket nem örökítik meg, a kenningek – a mítoszokban említett eseményekre utaló szóképek – egy része egyszerűen értelmét veszíti; például hogy a Freya könnyei kifejezés költői nyelvhasználatban annyit tett: arany. Egyes történetekben a skandináv istenek régi korok embereiként, királyaiként vagy hőseiként jelentek meg annak érdekében, hogy magát a történetet el lehessen mesélni a keresztény világban. Néhány történet és vers más történetekről szól, vagy elveszett szövegekre utal. És rengeteg minden elveszett. Mintha a görög és római félistenek közül csak Thészeusz és Herkules története maradt volna fenn.

Sok skandináv istennőnek ismerjük a nevét, valamint néhány attribútumát és erejét, de a hozzájuk kapcsolódó mesék, mítoszok és rituálék már nem jutottak el hozzánk. Bárcsak fel tudnám eleveníteni Eir történetét, az istenek orvosa történetét! Bár tudnék mesélni a vigasztaló Lofnéról, a házasság istennőjéről, vagy akár Sjofnéról, a szerelem istennőjéről! És akkor még ott van Vár és Vör (az ígéretek istennője és a bölcsesség istennője). Csak elképzelni tudom, miféle történetük lehetett, elmesélni nem. Elveszett, eltemetődött, elfelejtődött.

Igyekeztem a legjobb tudásom szerint a lehető legpontosabban és legérdekesebben újra elmesélni ezeket a történeteket és mítoszokat.

A részletek néha ellentmondóak, de remélem, azért a történetek együtt képet festenek egy világról és egy korról. Miközben ezeket a mítoszokat meséltem, megpróbáltam beleképzelni magam abba a réges-régi korba, arra a földre, ahol ezeket a történeteket először elmesélték, talán hosszú téli éjszakákon a derengő északi fény alatt, vagy a szabadban üldögélve kora hajnalban, ébren a nyár derekának szakadatlan világosságában, olyan közönség előtt, akik tudni akarták, mit csinált még Thor, mi az a szivárvány, hogyan éljék az életüket, és honnan származnak a rossz versek.

Amikor befejeztem a történeteket, és sorban elolvastam őket, meglepődve konstatáltam, hogy mintha egy utazásról szólnának, a világegyetem keletkezését jelző jégből és tűzből a világ végét jelző tűzbe és jégbe. Útközben találkozunk olyan figurákkal, akikre ráismernénk, ha látnánk (ilyen például Loki, Thor és Odin), és olyanokkal, akikről szeretnénk sokkal többet megtudni (közülük az én kedvencem Angrboda, Loki felesége az óriások között, aki megszüli a szörnyeteg gyerekeket, és aki megjelenik kísértet alakban, amikor Baldurt megölik).

Nem mertem újra elővenni és elolvasni a skandináv mitológiáról szóló kedvenc könyveimet. Remek szerzők munkái, Roger Lancelyn Greentől Kevin Crossley Hollandig. Inkább foglalkoztam Snorri Sturlson próza Eddájával és a verses Eddával, a kilencszáz évvel ezelőtti szavakkal, válogattam, melyik történeteket akarom újra elmesélni, és hogyan, igyekeztem összeolvasztani a mítoszok prózai és verses változatait (például Thor látogatása Hymirhez az én verziómban hibrid: a verses Edda alapján kezdődik, aztán hozzátettem részleteket Thor halászkalandjáról a Snorri-féle prózaverzióból).

Felbecsülhetetlen segítséget jelentett Rudolf Simek könyve, az A Dictionary of Northern Myth (Az északi mítoszok szótára) Angela Hall fordításában, állandóan bele-belenéztem, szinte rongyosra olvastam; nagyon informatív, helyenként valósággal revelációt hozott.

Hálásan köszönöm régi barátomnak, Angela Kwitney-nek a szerkesztői segítségét. Remek próbaalany volt, mindig őszinte, segítőkész, okos. Tulajdonképpen ő íratta meg velem ezt a könyvet, mert folyton olvasni akarta a következő történetet, és segített időt teremteni a megírásához. Hihetetlenül hálás vagyok neki. Köszönöm Amy Cherrynek a Norton kiadónál, aki nyolc éve egy születésnapi ebéd során vetette fel, hogy újraírhatnék mítoszokat, és aki mindent összevetve a legtürelmesebb szerkesztő a világon.

A kötetben fellelhető minden hiba, elhamarkodott következtetés és furcsa vélemény csakis nekem tulajdonítható, nem szeretném, ha bárki mást hibáztatnának érte. Bízom benne, hogy őszintén meséltem el a történeteket, de maga a mesélés is örömteli és kreatív tevékenység.

Ebben rejlik a mítoszok öröme: hogy az ember maga is elmeséli őket, és erre biztatnám az olvasót is. Olvassa el a könyvben szereplő történeteket, szűrje át magán, aztán egy sötét, jeges téli estén, vagy éppen egy nyári estén, amikor még nem ment le a nap, mesélje el a barátainak, mi történt, amikor ellopták Thor pörölyét, vagy Odin hogyan szerezte meg a költészet sörét az isteneknek…

Neil Gaiman

Lisson Grove, London

2016 májusa

MIELŐTT BELEVÁGUNK

A skandináv mitológiában számos isten és istennő szerepel, közülük sokakkal találkozunk ebben a könyvben. A legtöbb történet azonban két istenről szól, Odinról és a fiáról, Thorról, valamint Odin vértestvéréről, a Loki nevű déróriásról, aki Asgardban él az Ázokkal.

ODIN

Az összes istenek közül Odin a leghatalmasabb és legvénebb.

Odin számos titkot ismer. Egyik szemét feláldozta a bölcsességért. Sőt mi több, a rúnák ismeretéért és a hatalomért feláldozta magát önmagának.

Felakasztotta magát a Világfára, az Yggdrasilra, és kilenc éjszaka lógott ott. Oldalát lándzsával szúrta át, súlyos sebet ejtett. A szél csapdosta lógó testét. Egyetlen falatot sem evett kilenc nap és kilenc éjszaka, egyetlen kortyot sem ivott. Egyedül volt a fájdalmában, élete fénye lassan kihunyt.

Fázott, kínok kínját élte át, és már halálán volt, amikor áldozata sötét gyümölcsöt hozott: haláltusájának eksztázisában feltárult előtte a rúnák bölcsessége. Megismerte őket, megértette őket és a hatalmukat. A kötél ekkor elszakadt, ő pedig sikoltva lezuhant a fáról.

Immár értette a mágiát. Immár irányítani tudta a világot.

Odinról számos történet kering. Ő Mindenek Atyja, a meggyilkoltak ura, a bitófa istene. A szállítás és foglyok istene. Ismert még Gimnir és a Harmadik néven. Minden országban más a neve (mivel más alakban és sok nyelven imádják, de mindig Odint imádják).

Álruhában jár, hogy olyannak lássa a világot, mint amilyennek az emberek látják. Amikor köztünk jár, magas férfi alakját ölti magára, köpenyt és kalapot visel.

Két varjút tart, Huginnt és Muninnt; nevük jelentése Gondolat és Emlékezet. A madarak ide-oda repkednek a világban, hírekre vadásznak, és elhozzák Odinnak minden dolgok ismeretét. A vállára ülnek és a fülébe suttognak.

Amikor a magas trónján ül Hlidskjalfban, mindent szemmel tart, legyen vagy történjék az akárhol. Semmit nem lehet titkolni előle.

Ő hozta a háborút a világba: azzal kezdődtek a harcok, hogy lándzsát dobtak egy ellenséges hadseregre, a csatát és annak halottait Odinnak ajánlották. Ha valaki túlélte a csatát, Odin kegyelme segítette, ha pedig elesett, akkor azért esett el, mert elárulta.

Ha hősi halált halsz a háborúban, várni fog rád a Valhallában, a vezéred lesz, s te kedvedre ihatsz és verekedhetsz, lakmározhatsz és harcolhatsz.

THOR

Thor, a Mennydörgő, Odin fia. Míg az apja ravasz, ő nyílt, míg Odin körmönfont, ő jóindulatú. Termete hatalmas, szakálla vörös. Az istenek közül messze ő a legerősebb. Erejét tovább növelheti az erőöv, a Megingjard: amikor felveszi, ereje megkétszereződik.

Thor fegyvere a Mjöllnir, egy különleges pöröly, amit törpék kovácsoltak neki, mint azt majd látni fogjuk. A trollok és az óriások mind remegnek, ha meglátják a Mjöllnirt, annyi testvérüket-nővérüket megölte. Thor vaskesztyűt visel, hogy biztosabban meg tudja ragadni a pöröly nyelét.

Thor anyja Jörd volt, a földistennő. Thor fiai Módi, a dühös, és Magni, az erős. Thor lánya Trúd, a hatalmas.

Felesége az aranyhajú Sif, akinek már volt egy fia, Ull, mielőtt hozzáment Thorhoz, így Thor a mostohaapja Ullnak, az íjjal-nyíllal vadászó istennek, az istennek, aki sítalpakon jár.

Thor Asgard és Midgard védelmezője.

Számos történet kering Thorról és a kalandjairól. Néhányat majd megismerünk.

LOKI

Loki igen jóképű. Megnyerő, szuggesztív, szerethető és messze a legagyafúrtabb, legtitokzatosabb és legravaszabb Asgard összes lakója közül. Kár, hogy annyi sötétség lakozik benne: annyi harag, annyi irigység, annyi kéjvágy.

Az anyja Laufey óriásnő, aki ismert még Nál, azaz „tű” néven, mivel karcsú, szép és éles eszű volt. Loki apja állítólag a szintén óriás Farbauti, kinek neve azt jelenti, „aki veszélyes ütéseket mér”, és bizony Farbauti éppen olyan veszélyes volt, mint a neve sugallja.

Loki repülő cipőben járta az eget, és fel tudta venni más emberek vagy akár állatok alakját, az igazi fegyvere mégis az esze volt. Ravaszabb volt minden istennél vagy óriásnál. Ebben még Odinon is túltett.

Loki Odin vértestvére volt. Még a többi isten sem tudta, Loki mikor és hogyan érkezett Asgardba. Thor barátja volt, és Thor árulója lett. Az istenek talán azért tűrték meg, mert a cselei és tervei ugyanannyiszor megmentették, mint ahányszor bajba keverték őket.

Loki sokkal érdekesebbé, bár kevésbé biztonságossá tette a világot. Ő a szörnyek istene, a bajok okozója, a ravasz isten.

Loki túl sokat ivott, és ilyenkor nem tudta kordában tartani a szavait, gondolatait vagy tetteit. Loki és a gyerekei megérik Ragnarököt, mindenek végét, és nem Asgard isteneinek oldalán harcolnak majd.

A KEZDETEK ELŐTT ÉS UTÁN

I.

A kezdetek előtt nem volt semmi: se föld, se menny, se csillagok, se égbolt, csak a formátlan-alaktalan ködvilág és a szakadatlanul égő tűzvilág.

Északra volt Nilfheim, a sötét világ. Ott tizenegy mérgezett folyó vágott át a ködön, mindegyik ugyanabból a forrásból fakadt mindenek közepén, a Hvergelmir nevű harsogó örvényből. Nilfheim a fagyosnál is fagyosabb volt, mindent vastagon borított a zavaros köd. Az eget is köd takarta, a földet pedig jeges dér.

Északra feküdt Muspell. Muspell volt a tűzvilág. Ott minden izzott és lángolt. Míg Nilfheim megdermedt ködvilága szürke volt, addig Muspell csupa fény; előbbi fagyott köd, utóbbi olvadt láva. Egy kovácsműhely tüzének izzó heve uralta a földet: nem volt szilárd föld, se ég, csak szikrák és kilövellő hőség, olvadt sziklák és égő zsarátnokok.

Muspellben, a láng peremén, ahol a ködöt felemészti a fény, ahol a föld véget ér, ott állt Surt, aki már az istenek előtt létezett. Ott áll ma is. Kezében lángoló kardot tart a bugyogó láva és a dermesztő köd között. Neki egyre megy.

Azt mondják, hogy Surt csakis akkor hagyja el helyét, amikor elérkezik a Ragnarök, vagyis a világnak a vége. Surt akkor lángoló kardjával előjön Muspellből, tűzzel égeti fel a világot, és az istenek egyenként elhullnak előtte.

II.

Muspell és Nilfheim között űr tátongott, üres, alaktalan semmi. A ködvilág folyói táplálták ezt az űrt, amely a Ginnungagap, azaz „Káprázó űr” nevet kapta. Mérhetetlen idők folyamán ezek a mérgezett folyók a tűz és a köd közötti űrben hatalmas gleccserekké szilárdultak. Az űrtől északra a jeget fagyott köd és jéggolyócskák borították, ám délre, ahol a gleccserek a tűzföldre értek, Muspell zsarátnokai és szikrái találkoztak a jéggel, és a lángföldek meleg szelei olyan kellemessé tették a levegőt a jég felett, akár egy tavaszi napon.

A jég és a tűz találkozásánál megolvadt a jégtakaró, és az olvadékvízben megjelent az élet: egy emberalak, nagyobb a világoknál, hatalmasabb minden óriásnál, ami valaha létezett vagy létezni fog. Nem volt se férfi, se nő. Egyszerre volt mindkettő.

Ez a lény volt minden óriás őse. Ymirnek nevezte magát.

Nem Ymir volt az egyetlen élőlény, amelyet az olvadó jég öntött alakba: volt egy szarvatlan tehén is, hatalmasabb, mint amit a képzelet befogad. A sós jégtömböket nyalta étel-ital gyanánt, és a tőgyéből úgy áradt a tej, akár egy folyó. Ez a tej táplálta Ymirt.

Az óriás itta a tejet, és egyre nőtt.

Ymir nevet adott a tehénnek: Audhumla.

A tehén rózsaszín nyelvével egy emberalakot nyalt ki a jégtömbökből: első nap csak a haját, a második nap a fejét, a harmadikon az egész testét.

Ő volt Buri, az istenek őse.

Ymir elaludt, és alvás közben szült: egy férfi és egy női óriás született Ymir bal hóna alól, egy hatfejű óriás a lábaiból. Ymir eme gyerekeitől származik minden óriás.

Buri az egyik óriást vette feleségül, és lett egy fiuk, akit Bornak neveztek el. Bor feleségül vette Bestlát, az egyik óriás lányát, és három fiuk született: Odin, Vili és Vé.

Odin, Vili és Vé, Bor három fia elérte a férfikort. Ahogy nőttek, a távolban megpillantották Muspell lángjait és Nilfheim sötétségét, de tisztában voltak vele, hogy mindkét helyen halál vár rájuk. A testvérek örökre Ginnungagapban rekedtek, a hatalmas űrben tűz és fagy között. Mintha a seholban lettek volna.

Nem volt tenger vagy homok, fű vagy szikla, talaj vagy fa, ég vagy csillag. Nem volt világ, nem volt menny és Föld, akkor még nem. Az űr volt a sehol: csak egy üres hely, ami arra várt, hogy élet és létezés töltse meg.

Elérkezett mindenek teremtésének ideje. Vé, Vili és Odin összenéztek, és megbeszélték, mit kell tenniük ott, Ginnungagap ürességében. Beszéltek a világegyetemről, az életről és a jövőről.

Odin, Vili és Vé megölték az óriás Ymirt. Kénytelenek voltak, másképpen nem lehetett létrehozni a világokat. Ez volt minden dolgok kezdete: a halál, amely lehetővé tett minden életet.

Leszúrták. Felfoghatatlan mennyiségű vér ömlött ki Ymir holttestéből, olyan erővel lövellt ki, akár a szökőkútból a víz, olyan sósan és szürkén, akár a tenger, olyan váratlan, erős és mély áradatban, hogy az elsodort és vízbe fojtott minden óriást. (Csak egyikük, Bergelmir, Ymir unokája és az ő felesége maradtak életben, mert bemásztak egy faládába, amit csónakként használtak. Az összes óriás, akiket ma látunk és félünk, az ő leszármazottaik.)

Odin és testvérei Ymir húsából készítették a földet. Csontjainak halmából lettek a hegyek és a szirtek.

A sziklák és kövek, a homok és kavics, amit láttok, mind-mind Ymir fogainak és csontjainak törmeléke, amit Odin, Vili és Vé összetörtek, miközben Ymirrel hadakoztak.

A világokat övező tengerek: Ymir vére és verejtéke.

Nézzetek fel az égre: az ott Ymir koponyájának belseje. Az éjszaka látott csillagok, a keringő bolygók, az üstökösök és hullócsillagok mind Muspell tüzeiből szállongó szikrák. És a nappal vonuló felhők? Egykor Ymir agyvelejét alkották. Ki tudja, most éppen milyen gondolatok keringnek bennük?

III.

A világ egy lapos korong, körülötte tenger. Óriások élnek a világ peremén, a tenger legmélye mellett.

Hogy az óriásokat kordában tartsák, Odin, Vili és Vé falat épített Ymir szempilláiból a világ közepe köré. A falon belüli terület neve Midgard lett, azaz Középföld.

Midgard üres volt. Szép vidék volt, de senki nem járt a mezőkön, nem halászott a tiszta vizekben, senki sem mászta meg a bérceket, nem bámult fel a felhőkre.

Odin, Vili és Vé tudták, hogy egy világ addig nem igazi világ, amíg lakatlan. Bejártak minden zugot, hogy embereket találjanak, de hiába. Végül a sziklás tengerparton két farönkre bukkantak, amelyeket a dagály sodort oda, és kivetettek a hullámok.

Az egyik kőrisfarönk volt. A kőris bírja a viszontagságokat, sudár fa, gyökerei mélyre nyúlnak. Jól lehet faragni, nem reped, nem szálkásodik. Jó szerszámnyélnek vagy lándzsanyélnek.

A másik rönk, amit a parton találtak, szilfa volt, közvetlenül a kőrisfa mellett hevert, szinte hozzáért. A szil kemény fájából deszkákat és gerendákat lehet faragni: szilfából házat vagy csarnokot lehet építeni.

Az istenek felállították a két embermagasságú farönköt a homokon. Odin megfogta őket, és egymás után életet lehelt beléjük. Már nem parton heverő kiszáradt rönkök voltak: immár éltek.

Vili adott nekik akaratot: értelmet és céltudatot. Most már tudtak mozogni, volt akaratuk.

Vé faragta meg a rönköket. Emberi alakot adott nekik. Faragott nekik fület, hogy halljanak, szemet, hogy lássanak, szájat, hogy beszéljenek.

Ott állt a parton a két rönk, a két meztelen ember. Vé az egyiket férfivá faragta ki, a másikat nővé.

Aztán a három testvér ruhát készített a nőnek meg a férfinak, hogy elfedhessék magukat, és hogy azok melegítsék őket a jeges vízpermetben a tengerparton, a világ peremén.

Végezetül nevet adtak a két embernek: a férfi lett Ask, azaz Kőrisfa, a nő Embla, vagyis Szilfa.

Ask és Embla voltak mindnyájunk apja és anyja: minden emberi lény a szüleinek köszönheti az életét, azok pedig az ő szüleiknek, akik meg az ő szüleiknek. Ha elég messzire visszamegyünk, mindnyájunk őse Ask és Embla.

Embla és Ask Midgardban rendezték be otthonukat, a biztonságos falak mögött, amit az istenek Ymir szempilláiból építettek. Midgardban leltek otthonra, védve az óriásoktól, a szörnyektől és a pusztaságban leselkedő összes veszélytől. Midgardban békességben nevelhették gyermekeiket.

Ezért nevezik Odint Mindenek Atyjának: mert ő volt az istenek atyja, és mert életet lehelt nagyszüleink nagyszüleinek nagyszüleibe. Legyünk akár istenek, akár halandók, Odin mindnyájunk ősatyja.

YGGDRASIL ÉS A KILENC VILÁG

Yggdrasil egy kőrisfa, méghozzá hatalmas, minden fák közül a legtökéletesebb és a legszebb; emellett a legnagyobb, összeköti egymással a kilenc világot. Nincs nála terebélyesebb, nincs nála szebb fa. Legfelső ágai az égbolt fölé nyúlnak.

Olyan nagy, hogy gyökerei három világba terülnek szét, és három forrás táplálja.

Az első gyökér, a legmélyebb, leér az alvilágba, Nilfheimbe, oda, amely már más helyek előtt is létezett. A Sötét Világ közepén egy forrás csobog, Hvergelmir, méghozzá olyan hangosan, akár víz forr az üstben. Nidhogg sárkány ennek a forrásnak a vizében él, és alulról állandóan rágcsálja a fa gyökerét.

A második gyökér a déróriások birodalmába ér, Mímir forrásáig.

Egy sas várakozik a világfa legmagasabb ágain, aki sok mindent tud, meg egy sólyom, aki a sas szeme között ül.

A világfa ágain él egy mókus is, Ratatosk. Üzeneteket közvetít a rettegett tetemfaló Nidhögg és a sas között. A mókus hazudik mindkettejüknek, és szereti feldühíteni őket.

Négy szarvas legel a világfa hatalmas ágain, falják a lombját és a kérgét. Számtalan kígyó nyüzsög a fa tövében, melyek a gyökereit rágcsálják.

A világfát meg lehet mászni. Odin erre a fára akasztotta fel magát áldozat gyanánt, bitóvá tette a világfát, önmagát pedig bitófaistenné.

Az istenek nem másznak fel a világfára. Bifrösztön, a szivárványhídon járnak a világok között. Csak az istenek kelhetnek át a szivárványon; elégetné annak az óriásnak vagy trollnak a lábát, aki azon merészelne felmászni Asgardba.

A kilenc világ a következő:

Asgard, az Áz istenek otthona. Ez Odin otthona.

Alfheim, ahol a nyolc fénytündér él. A fénytündérek olyan szépek, akár a nap vagy a csillagok.

Nidavellir, más néven Svartalfheim, ahol a törpék (más néven sötét tündérek) élnek a hegyek alatt, és elképesztő dolgokat készítenek.

Midgard a nők és férfiak világa. Itt leltünk mi otthonra.

Jotunheim az óriások birodalma: itt kóborolnak az óriások, és itt állnak a csarnokaik.

Vanaheimben élnek a Vánok. Az Ázok és a Vánok is istenek, akiket békekötés egyesített, és sok Ván isten él Asgardban az Ázokkal.

Nilfheim, a sötét ködvilág.

Muspell, a lángvilág, ahol Surt vár.

És ott az uralkodójáról elnevezett hely: Hel, ahová azok a holtak térnek meg, akik nem vitézül haltak meg csatában.

Az utolsó gyökér az istenek otthonába, Asgardba vezet, ahol az Ázok élnek. Itt az istenek mindennap tanácsot tartanak, és itt gyűlnek majd össze a világ utolsó napjaiban, mielőtt elindulnak Ragnarök végső csatájába. Úgy hívják: Urd forrása. Három gyönyörű hajadon nővér, a nornák gondozzák a kutat, és ügyelnek rá, hogy Yggdrasil gyökereit sár borítsa. A forrás Urdé, ő a Sors, a Végzet. Ő a múltad. Vele van Verdandi – nevének jelentése „valamivé váló” –, akié a jelen, és Skald – akinek neve „ami bekövetkezik” –, az ő birodalma pedig a jövő.

A nornák döntik el, mi történjen az életben. Vannak más nornák, nem csak ez a három. Óriás nornák és tündér nornák, törpe nornák és Ván nornák, jó nornák és rossz nornák; ők döntik el, kinek milyen sors jusson. Egyes nornák jó életet adnak az embereknek, mások nehéz életet, rövid életet vagy torz életet.

Ők alakítják a sorsodat, ott, Urd forrásánál.

MÍMIR FEJE ÉS ODIN SZEME

Jotunheimben, az óriások otthonában van Mímir forrása. A föld mélyéről bugyog elő, és a világfát, Yggdrasilt táplálja. Mímir, a bölcs, az emlékek őre sok mindent tud. Az ő forrása a bölcsesség, és midőn a világ fiatal volt, minden reggel ivott a forrásból: belemerítette Gjallerhorn nevű kürtjét a vízbe, és kiitta.

Réges-rég, amikor a világok fiatalok voltak, Odin felvette hosszú köpenyét és a kalapját, és csavargónak öltözve járta az óriások földjét, életét kockáztatta, hogy bölcsességet keresve eljusson Mímirhez.

– Egy korty a forrásod vizéből, Mímir bátya – mondta Odin. – Csak ennyit kérek.

Mímir a fejét rázta. Senki nem ihatott rajta kívül a forrásból. Szólni nem szólt: aki hallgat, ritkán vét.

– Az unokaöcséd vagyok – emlékeztette Odin. – Anyám, Bestla, a nővéred volt.

– Ez nem elég – felelte Mímir.

– Csak egyszer! Ha egyszer ihatok a forrásodból, bölcs leszek, Mímir. Szabd meg az árát.