Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Fortuné du Boisgobey

MONISTROL KISASSZONY
BŰNÜGYI REGÉNY

fordította
ismeretlen

BUDAÖRS, 2024

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-077-7 EPUB
ISBN 978-963-678-078-4 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

A mű eredeti címe:
Le Pouce crochu

első kiadás: 1885
az elektronikus változat az 1901. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Edvard Munch (1863 – 1944) A gyilkos
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

1.

Sötét éjszaka; a szakadó eső, melyet a szél korbácsolva kerget, özönnel borítja el egy magányos kis ház ablakait, mely Párizs egyik külvárosának csaknem a legvégén áll.

Nem nyaraló ez a kis ház, nem is afféle kis palota, aminők újabb időben Párizs külső avenue-in épülnek. Emeletes ház, az utca felé egyszerű deszkakerítéssel, mely mögött üres telek nyúlik el a szomszédos veteményeskertekig.

Laknak benne, mert a földszinti ablakok egyikében világosság látható. - De ki lakhat itt? Ez a kis fészek nem való másnak, csak valami embergyűlölő öreg magánzónak.

Így gondolkoztak azok, akik ezt a négyszögletű téglahalmazt látták, sőt így gondolkoztak a környéken lakók is, kik látásból is alig ismerték a nyomor e kastélyának lakóit.

Mindnyájan tévedtek s elég lett volna átlépni a ház küszöbét, hogy meggyőződést szerezzenek arról, hogy a ház, ha külsőleg szegényes is, legalább kényelmesen van bútorozva.

A megvilágított ablak, melyről az imént szóltunk, egy kis szalonhoz tartozott, mely párnázott zsöllyékkel, alacsony, törökös dívánnyal volt bútorozva.

A kandallóban ropogó tűz égett, s a padlót valódi szmirnai szőnyeg borította.

A szoba közepén nagy négyszögletű fekete asztal állott. Dolgozó asztal volt ez, tele rajzokkal, léniákkal, körzőkkel, szögmérőkkel, íróeszközökkel.

E pillanatban egy idős ember ült előtte s egy rajzlapon vonalakat méregetett. - Szemközt vele, az ernyős lámpa világában fiatal nő hímzéssel foglalkozott.

A férfi legalább ötven éves volt, sűrű fekete, deresedni kezdő hajjal. A nő szép volt - komoly, csaknem férfias szépségű, mely korosabbnak tüntette föl, mint amilyen valóban volt. De húsz éve ott ragyogott az arcán, mely üde volt, mint a tavaszi virág.

Szemét nem emelte föl munkájáról s a csendet csak a künn dühöngő vihar búgása zavarta meg.

- Szörnyű idő -, mormolta a leány, munkáját ölébe nyugtatva. - Ha magam volnék itt, félnék. - Kőkunyhónk inog s attól félek; összedől...

- Eltart még egy hónapig, szólt a férfi nevetve, - s egy hónap lefolyása előtt, kedves Kamillám, pompás lakásod lesz Párizs egyik legszebb negyedében... Most, hogy szabadalmamat ki is aknázhatom, szerencsénk meg van alapítva.

- Mondtad már ezt apám, felelt a leány - de még most sem tudtam hozzászokni ahhoz a gondolathoz, hogy gazdagok leszünk.

- Máris gazdagok vagyunk, mert hiszen ma reggel vettem föl húszezer frankot, mint előleget. S ez még semmi ahhoz, amit találmányom hozni fog. Nemsokára minden gőzgép nekem fog adózni, mert egy sem fogja nélkülözhetni a „Monistrol-féle sűrítőt”... S ha meggondolom, hogy húsz évig fáradtam anélkül, hogy gyakorlati eredményt tudtam volna elérni, midőn végre azzal a derék Gémozackal találkoztam, aki fölnyitotta előttem pénztárát, hogy találmányomat gyakorlatilag alkalmazhassam!... De hadd fejezzem be ezt a munkát! Mindjárt tíz óra lesz s ha elkészültem vele, még el kell csuknom azt a húszezres bankót, amit ma kaptam.

- Hát nálad van a pénz? - kérdezte Kamilla.

- Itt van ni - felelt Monistrol, a pénzt az asztalra téve.

- Egyelőre elzárhatod az üvegszekrényembe. De kérlek, apám, vidd el holnap egy bankárhoz. Akárki is betörhet ide s mind a kettőnket meggyilkolhatnak anélkül, hogy valaki a kiáltásainkat hallaná... A környék, kivált éjjel, teljesen néptelen.

- De most nem! Külvárosunkban most van a búcsú s egész Párizsból ide csábítja a közönséget. Hallgasd csak!... Idehallatszik a zene.

A szél csakugyan trombiták hangjait hozta elő, jeléül annak, hogy a kötéltáncosok és komédiások bódéiban vígan folyik a mulatság.

- Különben - folytatta Monistrol - mielőtt szobámba fölmegyek, elreteszelem az utcaajtót. Folytasd csak a hímzésedet, gyermekem.

Az apa és leánya ismét hozzáláttak dolgukhoz. Kamilla ujjai gépiesen forgatták a tűt, de szemei nem követték járását. Arra a fényes jövőre gondolt, mely most nyílt meg előtte.

Egyszer csak valami gyönge nesz, alig hallható reccsenés riasztotta föl.

Úgy tetszett, mintha óvatos léptekkel járna valaki az ebédlőben, melyet a kis szalontól csak kettős kárpit választott el.

Kamilla nem szólt, nehogy atyját zavarja. Emez nem hallott semmit, úgy el volt merülve; de a leány fölemelte fejét s figyelmesen nézett szét.

Az első pillanatban semmi különöset nem látott s mivel a nesz megszűnt, ismét föl akarta venni hímzését, mikor egyszerre csak egy kezet vélt észrevenni, mely a két függöny közé furakodott.

Csakugyan kéz volt az a fekete folt ott a függönyön?... Kamilla nem akarta eleinte hinni, de sehogy sem tudta magának megmagyarázni a különös látványt...

Azt hitte, hogy ezúttal szeme megcsalta. A tűz kialvófélben volt a kandallóban, a lámpa fénye is homályosodni kezdett, úgy, hogy nem lehetett világosan kivenni a tárgyak körvonalait.

Szerette volna behunyni a szemét, de nem bírta. Az a feketeség megigézte.

Óriási pókhoz volt az hasonló, nagy kaszalábakkal, amelyek nem mozdultak.

Talán valami szörny-állatnak a karma?

Kamilla nem volt gyáva, és mégis úgy érezte, hogy a vér megfagy ereiben. - Addig nézte azt a fekete pontot, míg végre öt ujjat olvasott meg egy kézen, mely a függönybe fogódzott. A hüvelykujj, mely a többitől elállott, szokatlanul hosszú volt, s nagy görbe körömben végződött, mint a keselyű karmai...

E pillanatban Kamilla a két függöny közt valami csillogást látott a sötétben, amit valami tőrpenge villogásának vélt.

- Apám!... Segítség! - kiáltotta el magát, két kezét az ajtó felé nyújtva.

E váratlan felkiáltásra Monistrol hirtelen hátrafordult, de nem volt ideje ahhoz, hogy fölálljon.

Az ebédlőben elrejtőzött ember egy ugrással rajta termett, s azzal az óriási görcsös kézzel, melyet Kamilla az imént a függönyön látott, lecsapott az asztalon heverő pénz-csomagra, másik kezével pedig torkon ragadta a szerencsétlen feltalálót, aki tusakodásában feldöntötte a lámpát.

Kamilla odarohant, hogy apját megvédelmezze, de a zsivány elrúgta, mégpedig olyan erővel, hogy a padlóra zuhant.

De azért Kamilla nem vesztette el bátorságát s ismét talpra állott. Csakhogy a szoba most már egészen sötét volt, s ő semmit sem láthatott, csupán dulakodást és hörgést hallott.

Amint arrafelé tartott, beleütődött az asztalba, s ezt meg kellett kerülnie, hogy megfoghassa a nyomorultat, aki atyját leszorította. Ruházatába akart kapaszkodni, de nem foghatta meg. Ujjai lecsúsztak róla, mert valami sima, selymes, feszesen álló kelme volt, apró éles cifrázatokkal.

A zsivány őt nem bántotta; csak Monistrollal akart végezni. - A küzdelem nem is tartott sokáig. Az öreg ember összeroskadt a zsivány pedig fölugrott és elillant.

Elvégezte, amit akart: kezében volt a pénz, s nem gondolt egyébre, mint az elmenekülésre, nem töltve az időt azzal, hogy leüsse a leányt, aki úgysem üldözhetné.

Csalódott. Kamilla úgy vélekedett, hogy apja csak elszédült, mert nem kiáltott, mikor elesett. Utána szaladt a rablónak, aki már a lépcsőn volt, s a külső ajtó felé tartott. Azután gyorsan futott végig az üres telken, mely a ház és a kerítés közt volt, egy szökéssel átugrott az alacsony deszkázaton s a Trone-tér felé iramodott.

Kamilla éppen ezt akarta. Úgy okoskodott, hogy a közeli köztéren, ahol a vásár volt, majd talál rendőröket s ezek elfogják a vakmerő zsiványt.

Csak azon kellett iparkodnia, hogy el ne veszítse szem elől. Márpedig jó lába volt s keveset törődött azzal, hogy pongyolaköntösben, papucsban szalad az utcán s így mutatja magát a komédiásbódék előtt bámészkodók tömegének.

Az eső elállott. Csak amolyan nyári zápor volt s az őgyelgők, kik előbb a bódék és sátrak alá menekültek, ismét megtöltötték a vásártért. A kikiáltók ismét kiálltak a komédiák elé, a trombiták recsegtek, a dobok peregtek. Pokoli zsivaj volt mindenfelé, úgyhogy Kamilla hasztalan kiáltozott volna, nem hallotta volna meg senki.

Amaz folyvást futott s valahányszor egy-egy lámpa előtt elhaladt, Kamilla tisztán láthatta. Szálas, arányos termetű fickó volt, és tetőtől talpig sárgás kaucsuk-felöltőbe volt burkolódzva. - Mihelyt kiért a nagy térre, balra fordult egy nagy deszkabódé mögé. Kamilla most már jó közel volt hozzá. Bátran utána vetette magát s már majdnem megfogta, midőn az ember hirtelen eltűnt.

Kamilla ajtócsapódást hallott s erről megtudta, hogy hányadán van. - A rabló egy komédiáscsapat tagja volt, mely e pillanatban e bódéban játszott, ahová a hátsó ajtón ment be.

Ezen az oldalon Kamilla nem követhette, de semmi sem gátolta abban, hogy a közönség számára való bejáráson menjen be s az előadás közepén fogassa el a rablót.

- Az arcát nem láttam, mondta magában, - de a kezéről ráismerek!

Pillanatot sem veszítve, kerülte meg a bódét s ért ki a világosságra, egy nagy embertömegbe, mely a bódé előtt álló komédiásokat bámulta.

Az emelvényen hat zenész lármázott s ezeken kívül egy bohóc, egy tizenkét éves pojáca, meg egy kurta szoknyás komédiás-tündér csábítgatták a közönséget.

Az előadás már megkezdődött, de a nézőtér aligha volt tele, mert a bohóc váltig biztatta a közönséget, hogy „Tessék besétálni, mindjárt kezdődik a híres Zig-Zug legutolsó mutatványa.”

A hívogatásnak nem igen volt hatása, mert a bámészkodók csöppet sem siettek a „besétálással.” Néhányan a tündért bámulták, aki szép, fekete szemű barna nő volt, mások meg egy hatalmas bulldogot bosszantottak, amely dühösen ugatta őket.

Kamilla körül sem nézett a bejárás előtt. Áttörtetett a sokaságon s éppen abban a pillanatban ért a lépcsőhöz, mikor a két fiatal ember szintén föl akart menni. Sietve haladt föl a szúrágta, rozoga lépcsőkön, s amint az emelvényre ért, egyenesen a bejárás felé tartott, mely előtt fogatlan vén asszony ült, aki pálinkaízű hangon szólt rá:

- Tíz sou az első hely, kis nagysám...

Kamilla a zsebébe nyúlt, de nem talált benne semmit, s kétségbeesetten gondolt arra, hogy eszébe sem jutott néhány ezüstpénzt magához venni. A vén asszony megértette mozdulatát s vigyorogva mondta:

- Ma pénzért, holnap ingyen, szép kisasszony. Váltassa be magát ezekkel az urakkal.

S a két fiatal emberre mutatott, kik Kamilla után szintén feljöttek.

- Fogjon ki ebből három jegyre valót, szólt az egyik fiatalember, egy ötfrankosat dobva a rézpénzzel teli fatálba.

Kamilla meg sem köszönte s besietett a nézőtérre. Üres hely volt még elég. Kamilla beült az első padba, egy csomó vidám boltoslegény és kisasszony közelébe.

Ezek képezték a néző-közönség „elit”-jét, mert egyébként csak munkások, katonák és szolgálók voltak jelen.

Zajos egy közönség volt. Az első sorokban hangosan kacagtak, a második helyen lármáztak, a harmadikon meg valóságos macskazenét csaptak. De túlharsogták e zajt az ilyen kiáltások: „Zig-Zug!” „Lássuk Zig-Zugot!”

Kamilla a zsivajtól elkábultan foglalt helyet s csak most gondolt először arra, hogy mit csinált, midőn eszeveszetten rohant be ebbe a bódéba. A rabló, igaz, hogy ide jött be, de hogyan találhatja meg ebben a sokadalomban? Szégyenleni kezdte magát azért is, hogy házi pongyolában jött ilyen nyilvános helyre; a figyelem máris ráirányult s Kamilla ismét arra gondolt, hogy mégis jobb lett volna otthon maradnia atyja mellett, kit a szoba padlóján hagyott s aki azóta talán föl sem bírt állani.

Amint megfordult, látta, hogy az a fiatal ember, aki helyette fizetett, barátjával együtt a második padba ült s hallotta, amint beszélgettek:

- Gyönyörű teremtés!

- Megengedem, de nem valami erényes, mert különben nem vetődött volna ide...

Kamilla elvörösödött, s épp abban a pillanatban fordult vissza, mikor a két úr, szintén fölegyenesedve éppen szemközt állt vele. - A bohóc, aki az imént künn volt az emelvényen, a színpadra lépett, esetlenül bókolt, s elkezdte:

- Tisztelt közönség! Az előadást a hírneves Zig-Zug egy új fejugrásával fogjuk folytatni.

- Ez a Zig-Zug nem lehet az, akit én keresek, gondolta magában Kamilla. - Az nem ért volna rá, hogy ezalatt clownnak öltözzék át.

Csaknem ugyanabban a pillanatban vetette ki magát a színpadra a várva-várt Zig-Zug, ugrás közben szédítő sebességgel forogva a levegőben.

- Ő az! szólt magában Kamilla. - Öltönyének rézlemezes cifrázata fénylett a sötétben a függöny mögött s az karcolta föl az ujjaimat, mikor meg akartam fogni.

S körmeit megnézve, talált is alattuk néhány töredéket az apró pléhkarikákból, melyekkel a komédiás ruhája ki volt varrva. Semmi kétsége sem volt többé.

De mégis várakozott. Látni akarta a kezét, bizonyos lévén abban, hogy arról ráismer.

Mialatt azon tűnődött, hogy a zsivány hogyan öltözhetett át olyan gyorsan, eszébe jutott, hogy hiszen hosszú kaucsuk-felöltő volt rajta, mikor az utcán üldözte. Csak ezt kellett levetnie, hogy készen legyen.

Az „ugró-művész” végre megállott, mégpedig éppen Kamillával szemközt, a lámpák előtt.

Kamilla a kezeit kereste, s elámulással vette észre, hogy a hírneves ugró válltól-talpig zsákforma, cifra ruhába volt öltözve, úgy, hogy kezeinek, melyek ezen belül voltak, semmi hasznát sem vehette.

Sem keze, sem lábfeje nem volt látható, pedig azon meglátszott volna, hogy az imént még a sárban futkosott.

Nem gondolkozott tovább, felugrott s kezét az akrobata felé nyújtva, kiáltott:

- Fogják el! Rabló!

Képzelhetetlen vihar tört ki erre. A közönség tömegesen kelt pártjára kedvelt művészének, s a nézőtér minden zugából ordítani kezdtek:

- Csendesség!... Vessék ki azt a csatakost!... Részeg, vagy bolond! Vigyék a kórházba!

Az ingerültek felálltak a padokról s ököllel fenyegették Kamillát, aki megvetően nézett rájuk vissza. Sápadt volt, de csengő hangon szólt ismét:

- Mondom, hogy ez az ember pár perccel ezelőtt húszezer frankot lopott el apámtól!

Ez a kijelentés csak újabb szidalmak árját zúdította reá.

- Hallottátok?... Te, hiszen az apádnak épp úgy nincs egy fillérje se, mint magadnak!... Zig-Zugnak több pénze van, mint nektek!...

Zig-Zug nyugodtan, mozdulatlanul nézte ezt a cigányvásárt. Kifeszítette mellét s vigyorogva vont vállat.

A zsivaj csakhamar olyan nagy lett, hogy a bódé előtt parádézó „tündér” is bejött rá, mégpedig egy rendőr kíséretében.

A dolog komoly kezdett lenni s a szegény Kamilla csak most értette meg, hogy milyen hínárba keveredett. Hazulról olyan ruhában jött el, amely mindenesetre gyanúsnak tüntette föl, s most el lehetett rá készülve, hogy vagy kidobják, vagy a legközelebbi rendőrállomásra kísérik.

Minő oltalomhoz folyamodjék ebben a végszükségben?... Szeme találkozott annak a fiatal embernek a tekintetével, aki az imént fizetett érte...

A fiatalember több kíváncsisággal, mint jóakarattal nézett rá; de rokonszenves arca volt, s Kamilla úgy vélekedett, hogy bízvást hozzáfordulhat.

- Uram, szólt reszkető hangon, - kétségkívül rossz véleményben van felőlem e botrány után, de ha megtudja, hogy ki vagyok, nem fog vonakodni, hogy oltalmában részesítsen. Esküszöm önnek, hogy igazat mondtam, mikor e komédiást vádoltam...

E pillanatban azonban oda jött a rendőr s rátette kezét a leány vállára.

- Hozzám ne nyúljon! - kiáltott Kamilla, a rendőrt visszalökve.

- Kapja nyalábra! - ordítoztak a nézők, akiknek ez a mulatság nagyon tetszett.

Zig-Zug egy darabig nézte a dolgot, de nem várta be a végét. Bókolt a közönségnek s három fejugrással a kulisszák közé vetette magát.

- Kész vagyok önt követni, - szólt ismét Kamilla a rendőrhöz.

A fiatalemberre, kihez oltalomért fordult, hatással volt a leány bátor magatartása, s elszánta megát rá, hogy érdekében közbelépjen.

- Én is önnel megyek, - szólt hozzá halkan.

Társa, a másik fiatal ember, igen nevetségesnek találta barátja lovagias fölhevülését, de azért nem szakadt el tőle s mindketten elkísérték Kamillát a rendőr vezetése alatt.

Kamilla bátran haladt le a lépcsőn, s azután így szólt pártfogójához:

- Uram, itt lakom a közelben, atyámmal, Monistrol mérnökkel, s kérem, kisérjen haza.

- Monistrol! - kiáltott föl a fiatalember, - Jacques Monistrol, a mérnök?

- Az, felelt Kamilla. - Az ő leánya vagyok. Ismeri talán?

- Még nem igen közelről, - felelt a fiatal ember. - De most már lesz alkalmam gyakrabban találkozni vele... Három nap óta üzlettársa atyámnak.

- Hogyan! ön...

- Julien Gémozac vagyok, kisasszony, s áldom a véletlent, mely módot nyújt arra, hogy segítségére lehessek.

Kamilla meglepetten és örömmel eltelten nézett védelmezőjére, kit valójában csak most vett igazán szemügyre, s azt látta, hogy a fiatal Gémozac megnyerő külsejű gavallér.

A gazdag francia iparos fia olyan volt, mint valami fiatal angol arisztokrata: vonásai szabályosak, arcbőre fehér, szeme kék, s ajka kissé dacos kifejezésű. - Egész valója nyíltságot és jóságot árult el.

Gémozacnak szintén volt mit csodálnia a leány szigorú szépségén, kinek atyja, mint nevezetes feltaláló, azon a ponton állt, hogy hírnevet és vagyont szerezzen.

A másik fiatalember, aki a párbeszédnek fültanúja volt, nem szólt, de gunyoros mosolya eléggé elárulta, hogy nem igen hisz olyan leány ártatlanságában, aki apja házából kiosonva, ilyen öltözékben futkos egy komédiás után.

A rendőrnek azonban nem volt oka arra, hogy ő is ilyen semleges maradjon, s ugyancsak durván avatkozott bele a párbeszédbe.

- Nem addig van az! - szólt. - Maga megzavarta az előadást. Jöjjön velem az állomásra. A kapitány majd kihallgatja.

- A rendőrségre! - mormolta Kamilla, pártfogójához simulva.

Itt volt az ideje, hogy Julien közbelépjen. Meg volt róla győződve, hogy Kamilla igazat mondott, s nem tehette azt, hogy atyja új üzlettársának a leányát védtelenül hagyja.

- Felelek a kisasszonyért - szólt.

- Jól van, de nem ismerem az urat - dörmögött a rendőr.

- Talán ismeri az apám nevét, - Pierre Gémozac.

- Az, akinek az a nagy gyára van a Szajna-parton?... Ismerem. Az öcsém ott dolgozik.

- Nos, én meg ott lakom. Itt a névjegyem, s ha holnap föl akar keresni, tizenkettőtől kettőig a gyárban leszek.

- A kisasszony is? - felelt a rendőr tréfásan.

- Én apámnál lakom - szólt Kamilla bátran. - Ha sötét nem volna, megláthatná innen a házat. Ha nem hiszi, kisérjen haza. De sokkal jobban tenné, ha letartóztatná azt az embert, aki húszezer frankunkat rabolta el. Ott benn van a bódéban.

- Majd meglátjuk holnap. A komédiások úgy sem mennek el a búcsú végéig. Jelentést teszek a kapitánynak és átadom neki Gémozac úr névkártyáját.

- Helyesen, barátom. Mondja meg neki, hogy rendelkezésére állok. És abban sem akadályozza semmi, hogy Monistrol úréknál tudakozódjék.

- Voltaire-boulevard, 292. szám - tette hozzá Kamilla, aki ezalatt teljesen visszanyerte hidegvérét. De most ne tartóztasson. Az a rabló bántalmazta apámat, s ha talán semmi baja sem esett is, bizonyosan nagyon nyugtalan távollétem miatt.

- Végre is - mormolta a rendőr - a kisasszony úgy sem vétett valami nagyot. Tessék most csak hazamenni s máskor jobban vigyázzon.

- Köszönöm, barátom - szólt Gémozac. - A többit meg bízza rám. Ha az öccse derék munkás, gondom lesz az előléptetésére. Kisasszony, fogadja el a karomat.

Az egész beszélgetésnek csak a Gémozac barátja, meg néhány siheder volt a tanúja, mert vagy tíz ölnyire voltak a bódétól s a térség már majdnem egészen üres volt. A „tündér” bement a bódéba, értesíteni Zig-Zugot, hogy a rendőr bekísérte azt a leányt, aki őt gyalázni merte, a rendőr pedig hátratett kezekkel ballagott odább.

Kamilla sietve vitte tova megmentőjét. De ennek barátja utánuk ment s azt súgta Juliennek:

- Ne feledd, hogy éjfélkor várnak bennünket a Café Anglais-ban.

Julien megállott, szembefordult barátjával s válasz helyett ezt mondta:

- Engedje meg, kisasszony, hogy bemutassam önnek Alfréd de Fresnay urat, aki annak a kijelentésére kért föl, hogy ő is épp úgy rendelkezésére áll önnek, mint én.

Kamilla meghajtotta magát, Alfréd pedig köszönt, de csak nehezen bírta elpalástolni bosszankodását.

E fiatal nemesnek nem nagy kedve telt a regényes kalandokban s az üldözött kisasszonyoknál jobban szerette a könnyen hozzáférhető hölgyecskéket.

- Siessünk, uraim, az istenért, - könyörgött Kamilla.

Két perccel utóbb ahhoz a deszkakerítéshez értek, melyen a zsivány egy ugrással átvetette magát. Kamillának, hogy utána mehessen, ki kellett nyitnia az ajtót s nem volt hozzá ideje, hogy betegye.

Nem csodálkozott tehát azon, hogy nyitva találta, de azt remélte, hogy atyja ott fogja várni, nem pedig benn a szobában.

De Monistrol nemcsak, hogy az ajtóban nem volt, hanem az ablakok is mind sötétek voltak.

- Bizonyosan utánam akart jönni - gondolta magában a leány - de más irányban ment s isten tudja, merre keres!

Egyenesen a ház ajtajának tartott, mely szintén nyitva maradt. A lépcsőházban sötét volt s Kamilla nem mert egyedül fölmenni.

- Apám! - kiáltott elfogódott hangon - jöjj le hamar... Én vagyok, Kamilla!

Hívására senki sem felelt.

Gémozac és barátja nyomában voltak Kamillának s csaknem egyszerre léptek be vele a folyosóba.

- Félek... - suttogta Kamilla a fiatalember karjába fogódzva.

Julien, mint dohányos ember, mindig el volt látva gyufával. Meggyújtott egy szálat s meglátott egy asztalt, amelyen gyertya volt.

- Előre megyek, kisasszony - szólt, a gyertyát kezébe fogva.

- Majd mutatom én az utat - felelt Kamilla.

Előre ment a lépcsőn. A két fiatal ember utána s mind a hárman beléptek az ebédlőbe.

- Apám!... Itt vagy? - szólt Kamilla.

Semmi nesz.

Gémozac gyöngéden félretolta a leányt, fölemelte a függönyt s a szoba padlóján az asztal mellett egy embert látott elterülve.

Kamilla szintén meglátta s ráismert.

- Szent isten! kiáltott föl, - megölte!

S mielőtt Julien megállíthatta volna, rávetette magát atyja testére.

Jól sejtett. A szerencsétlen föltaláló meg volt halva. Teste már majdnem kihűlt. - A boldogtalan leány karjaiba fogta s föl akarta emelni, de nem bírta... Elsikoltotta magát s ájultan roskadt le a holttest mellé.

- Gyilkosság!... No még csak ez kellett, dörmögött Fresnay, három lépéssel hátrahúzódva. - Micsoda darázsfészekbe kerültünk mi itt?

- Hallgass, te ostoba! Segíts inkább fölemelni ezt a szegény gyermeket - szólt Gémozac indulatosan.

- Hát azután?

- Azután? Elszaladsz a legközelebbi rendőrállomásra... Bejelented, hogy gyilkosság történt s idehozod a biztost két rendőrrel...

- Szép megbízás, mondhatom! No engem se veszel többet rá, hogy búcsúra jöjjek veled!

- Én pedig, ha cserben hagysz, esküszöm, hogy megszakitok veled minden összeköttetést... Szégyelld magad! Hát nincsen szíved?...

Fresnay megadta magát, s durcásan bár, de engedelmeskedett barátja kívánságának. Kezébe fogta a gyertyát, előre ment s szerencsére meg is találta az emeleti lépcsőt.

Kamilla hálószobája balra volt a folyosón s nem volt nehéz megismerniük az ágy fehér függönyeiről. - Julien óvatosan fektette le a leányt, a pipere-asztalról vizes üveget hozott elő, s locsolgatni kezdte a leány arcát.

Kamilla kinyitotta a szemét, de rögtön be is hunyta, érthetetlen szavakat rebegve s kezével hadonászva.

Gémozac nem értett az orvosi tudományhoz, s fogalma sem volt róla, hogy ilyen esetben mit kell csinálni.

- Hozz orvost is, szólt Fresnay-hez.

Lementek a földszinti szobába, s Julien a holttestet megvilágítva, így szólt barátjához:

- A szegény embert megfojtották. Nézd a nyakát. A gyilkos ujja helyei meglátszanak rajta.

Alfréd lehajolt s inkább kíváncsiságból, mint részvéttel vizsgálta a holttestet. Azután fölállott s így szólt:

- Nem is annyira ujjak ezek, mint karmok. Ezeket a fekete foltokat a nyak két oldalán nem emberi kéz hagyta. Valósággal gorilla-kéz lehetett...

- Higyjed akár az ördög karmának, csak szaladj már a rendőrségre! felelt Gémozac, barátját vállon ragadva s kifelé tuszkolva.

E pillanatban az emeletről fájdalmas sikoltás hallatszott.

- Hallod? - szólt Julien. - Fölébredt s bizonyosan rosszul van. Fölmegyek hozzá. Te pedig siess és jöjj vissza hamar...

Fresnay elment, Gémozac pedig fölsietett az emeletre.

A Julien barátja nem volt rosszlelkű fiú, de megvolt benne az a hiba, hogy semmit sem vett komolyan. Monistrol és leánya legkevésbé sem érdekelte. De Juliennek megígérte volt, hogy értesíti a rendőrséget s nem tudván, hogy merre van az állomás, a Trone-tér felé indult.

Útközben előtalált két rendőrt; megállította őket, közölte velük, hogy egy nem messze eső házban gyilkosság követtetett el s kérdezte, hogy nem értesítenék a kerületi biztost, mire ezek igennel feleltek.

Épp ebben a pillanatban bérkocsi jött arra s a kocsis „vendéget” szimatolván az úrias külsejű fiatalemberben, megállott.

A kisértés sokkal nagyobb volt, semhogy Fresnay ellenállhatott volna.

- Nem téveszthetik el a házat, szólt a rendőrökhöz... Erre jobbra van, ni... deszkakerítés van előtte.

Beleugrott a kocsiba s odakiáltott a kocsisnak:

- A Café-Anglais-ba!

A bérkocsi elrobogott, az idősebbik rendőr pedig így szólt a fiatalabbikhoz:

- Ez el akar bennünket bolonditani.

- Ne is fáradjunk, szólt a másik. - Még kinevetnének.

S nyugodtan folytatták körjáratukat.

2.

Pierre Gémozac, a vasipar egyik leghatalmasabb képviselője és többszörös milliomos, a Saint-Martin-csatorna mellett lakott, közelében a gyárnak, mely vagyona forrását képezte.

Hozzá kell tennünk, hogy szép, kertes palotában lakott, s ez a hely nincs nagyon messzire a város központjától, ha jó kocsit és kitűnő lovakat tart az ember. A műhelyek zajos szomszédságában alkalmatlan volt ugyan kissé, de a kalapácsok csattogása és gőzgépek duruzsolása kellemes zene volt e derék ember fülének, aki valamikor maga is munkás volt.

Későn lépett házasságra, s neje csupán egy fiúval ajándékozta meg, akit imádott, habár ez a fiú több gondot, mint örömet okozott neki.

Julien huszonnyolc éves korában semmi egyéb nem volt még, mint henye úrfi és semmi hajlandóságot sem mutatott a komoly munkára, ami nagyon rosszul esett atyjának.

A fiatal ember egy előkelő klubnak volt a tagja, pazarul élt, nagyban játszott, sokat kockáztatott a futtatásokon és sokat költött a könnyűvérű hölgyecskékre.

Anyja elkényeztette, apja pedig ezzel a szokásos mondással vigasztalta magát: „A fiatalságnak ki kell magát tombolnia”... de úgy tapasztalta, hogy ez a kitombolás nagyon sok időt vesz igénybe.

Amig fiának az „igazi esze megjön”, csupán két dolgot kívánt tőle: hogy otthon lakjék s délben a családdal étkezzék.

Nem egy zajosan átmulatott éjszaka után megtörtént, hogy sápadt, megnyúlt arccal, homályos szemmel jött be az ebédlőbe. Apja gyöngéden korholta, anyja pedig, aki erővel meg akarta házasítani, gazdag leányokat ajánlgatott neki.

A szegény Monistrol halála nagy zavart idézett elő a házban.

E napon Julien nem jött le az étkezéshez s azt is tudták, hogy nem hált itthon.

Szülei nyugtalankodni kezdtek és szomorúan töltötték a napot, mert csak este hat órakor tudták meg, hogy mi történt vele.