A. K. CARAS

A KÓBOR KUTYÁK UTOLSÓ ÉVEI

Könyv Guru

Budapest, 2025

Egy alföldi kisvárosban két tizenéves lány, Sára és Timi elhatározza, hogy megmentik a kóbor kutyákat a sintértelep biztos halálától. Lelkesedésükből megszületik a 4K egyesület – a Kóbor Kutyák Komlósi Képviselete. Küzdelmük során szembesülnek a közöny, a szegénység és a saját hibáik terhével is. Ahogy a kutyák sorsán át tanulják meg a felelősséget és az együttérzést, ráébrednek, hogy a világ nem fekete-fehér, és sokszor a legnehezebb döntéseknek nincs egyetlen jó megoldása.

TARTALOMJEGYZÉK

Bevezető

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Epilógus – néhány évvel később

BEVEZETŐ

1994 tavaszán Tótkomlóson, egy kisvárosban, ahol a szomszédok még átszóltak egymásnak a kerítésen, és a boltból kihallatszott a pénztárgép csilingelése, a kóbor kutyák ugyan nem tartoztak senkihez, mégsem voltak teljesen magukra hagyva. A gyerekek ismerték őket, nevükön szólították, az ebek pedig sokszor hazáig kísérték az iskolásokat. Az emberek megszokták a jelenlétüket: volt, aki adott nekik egy kis maradékot, más csak megsimogatta őket az utcán. A kutyák ott voltak a bolt előtt, a templomkert szélén, a játszótér árnyékában. Oda tartoztak, mint a kockás abrosz a vasárnapi leves alá.

Nem volt könnyű az életük. Ételt kellett keresniük, sokszor fáztak, de valahogy mégis boldognak tűntek. Ismerték az utcákat, az embereket, egymást – és talán úgy érezték, hogy ők is tartoznak valahová. Tótkomlós az otthonuk lett.

De, mint minden településen, itt is voltak olyan emberek, akik nem szerették a kóbor kutyákat. Voltak, akik azt kívánták, bárcsak eltűnnének az utcákról, hogy ne zavarják az embereket, ne csatangoljanak többé.

Egy napon jött egy hír Budapestről. Egy új törvény. Azt mondták, minden településnek követnie kell. A törvény első változata így szólt:

1. El kell fogni minden kóbor állatot.

2. Az elfogásuk után el kell pusztítani őket.

Sokan helyeseltek, de néhányan rögtön gondolkodni kezdtek. Mi van, ha egy híres, drága, pedigrés kutya szalad el véletlenül? Mi van, ha a gazdája nem is tud róla? Ha ezt a kutyát is elpusztítják, abból botrány lehet. Feljelentések, perek, pénzbírságok. Ezt a kockázatot szerették volna elkerülni, ezért így módosították a törvényt:

1. Sintértelepet kell létrehozni.

2. El kell fogni minden kóbor állatot.

3. Ha nyolc napig nem jelentkezik a gazdája, az állatot el kell pusztítani.

4. Ha a gazdája jelentkezik, ki kell fizetnie 500 forint büntetést és napi 100 forint tartásdíjat.

Mi történt ezután? Az emberek hirtelen vigyázni kezdtek a saját kutyáikra. Voltak azonban olyanok, akiknek kutyája így is elkóborolt. Tudták, hol lehet, de amikor meghallották az árakat, inkább nem mentek érte. Volt, aki nem tudta kifizetni. Volt, aki nem is próbálta. Ezért is volt különösen fájó ennek a törvénynek a bevezetése egy olyan kisvárosban, ahol sok volt a szegény ember, de sok volt az állatszerető is.

Tótkomlós a kóbor kutyák községe volt, legalábbis a gyerekek így nevezték. A legtöbben szerették az állatokat, mert ezek a kutyák szelídek voltak, nem bántottak senkit. Olyanok voltak, mint egy négylábú osztály. Megvárták a gyerekeket iskola után. Lefeküdtek a lábuk mellé a szünetben. Végighallgatták a bánatukat, és nem nevettek, ha valaki sírt.

A város legidősebb, legkülönlegesebb kutyája Csoki volt. A gyerekek nevezték el így, csokoládébarna bundája és kedves természete miatt. Fehér „zoknikat” viselt a lábain, hasától a nyakáig világos sáv futott, és homlokán a ráncok elárulták, hogy sokat látott már az életből. Az öregek úgy mesélték, kiskorában valaki kidobta egy autóból. Mellső lábai ettől kissé oldalra torzultak.

Egy bácsi megsajnálta, hazavitte, de a felesége nem engedte a lakásba. Így a pincebejárat mellé épített neki egy kis kutyaházat. Az emeletes házban húsz család lakott, mindenki szerette Csokit. Minden nap más vitt neki enni, ő pedig cserébe őrizte a házat. A gyerekeknek pedig ő volt: „a község kutyája.”

Okos volt. Néha úgy nézett az ember szemébe, mintha megértené a gondolatot is, nem csak a szavakat. És ha új kutya érkezett a faluba, ő volt az első, aki „megmutatta”, hogyan kell viselkedni. Ő volt a főnök – de sosem durván, csak méltósággal. Sajnos ő is ennek az időszaknak az áldozata lett. De erről majd később mesél a történet.

ELSŐ FEJEZET

1994. március 10-ét írtunk, amikor Tótkomlós – ahogy sok más település is – bevezette a hírhedt „kutyasors-döntő törvényt”. A gyerekek erről mit sem tudtak. Csupán annyit vettek észre, hogy két iskolai kutya eltűnt.

Az egyikük Negro volt, az iskola kedvence, fekete szőrű vizsla keverék. Még csak pár hónapos volt, de már akkorának tűnt, mint egy kisebb ló. Hatalmas tappancsai és lobogó fülei komikusan lötyögtek futás közben, de ő maga mindig boldog volt. Kedves volt, játékos, de a kicsik közül csak a bátrabbak mertek közel menni hozzá. Mert hát mégis csak nagy volt. Negro azonban soha nem bántott senkit. Eleinte a hátsó udvaron, egy kutyaházhoz kötve lakott, de folyton kiszabadult. A gondnok végül feladta: Negro a gyerekek között érezte otthon magát.

A másik kutya, Sherry fekete, hosszú, selymes szőrű, fiatal tacskókeverék szuka volt. Senki sem tudta, hogyan került az iskolához. Csoki, a község kutyája elfogadta, és innentől már ő is „iskolai kutyának” számított.

Egy csütörtöki napon a gyerekek észrevették: Negro és Sherry eltűnt. A 7. osztályosok épp a folyosón sétáltak szünetben, amikor egy aggodalmas hang kiáltott:

– Timi!

Timi hátrafordult. Közepes magasságú, világosbarna hajú lány volt, kissé szeplős arccal. Szeme mindig figyelmesen csillogott, olyan volt, mint aki örökké meg akarja érteni a világot. Kockás ing, farmer, egy kis hátizsák – benne a zsebnaptára, pár szem állatmentős matrica és egy plüsscica kulcstartó. A hang Sáráé volt, egy vékony, kissé csapzott hajú, barna szemű lányé, aki általában tornacipőben és túl nagy pulcsiban járt. Sára sosem volt divatmániás. Ő inkább kutyabarátnak számított. A keze mindig meg volt karcolva, mert vagy fára mászott, vagy állatokat simogatott.

– Sherry eltűnt! – mondta lihegve.

– Tudom – felelte Timi. – Biztos csak elcsatangolt Negróval együtt.

– Negro is?

– Igen. De mi a baj?

Sára lehajtotta a fejét.

– Irodalomórára csengettek be, amikor láttam az ablakból egy férfit. Biciklivel jött, és húzott maga után egy ketrecet… Pont a mi termünk előtt állt meg. És a hóna alatt ott volt Sherry.

Timi tágra nyílt szemmel nézett rá.

– És te nem csináltál semmit?

– Dehogynem! Kikiabáltam, hogy „ez az én kutyám!”

– És?

– Rám nézett… mintha tudta volna, hogy hazudok. Betette Sherryt a ketrecbe, felült a rozoga biciklijére, és elhajtott.

Timi felsóhajtott.

– Lehet, hogy Negro is nála van…

– Meg kellene kérdezni az igazgatót!

– De ő már hazament. Holnapra meg… ki tudja, lehet, hogy már késő lesz. Én amúgy sem leszek holnap.

– Miért?

– Fafúvós verseny… De nincs kedvem. A kutya fáját!

Timi biccentett.

– Akkor te kérdezd meg ma! Anyukád felhívhatná az igazgatót.

– Rendben.

Ezután összecsapták a tenyerüket – ez volt a saját kis jelük. Egy mozdulat, amit minden találkozáskor és búcsúzásnál használtak.

Timi és Sára gyerekkoruk óta ismerték egymást, de szoros barátságuk csak három évvel korábban kezdődött, egy havas februári napon. Timi a 4.b osztályba járt, Sára a 4.c-be. Távoli rokonok voltak, de addig inkább csak integettek egymásnak a folyosón. Mégis az a bizonyos téli nap örökre összekötötte őket.

Sára kertes házban lakott a Békéssámsoni út 64-ben a szüleivel. Volt egy bátyja, aki Budapesten tanult. A házuk kívülről fehérre volt meszelve, az emeleten egy kis erkély húzódott, belülről pedig tágas volt, világos, meleg. A kert hatalmas volt, tele fákkal és bokrokkal – két kutyával osztoztak rajta.

Az egyik öreg, bölcs kutya volt, Blöki. Mióta csak Sára emlékezett, ott lakott a kutyaólban, már rég lemondott az őrző-védő szerepről. A másik, Benji előző karácsonykor került a házhoz. Kisebb testű, fekete szőrű, fürge kutya volt, aki állandóan Sára nyomában járt.

Sára szeretett az állatokkal foglalkozni. A tanulást sosem utálta, de nem is rajongott érte, csak annyit tanult, amennyit muszáj volt. Sokkal inkább a kertet járta, figyelte a madarakat, vagy a kutyákkal beszélgetett. Mert ő tényleg beszélgetett velük.

Timi ezzel szemben egy téglaépítésű, emeletes ház második emeletén lakott a szüleivel. A bátyja 18 éves volt, és szeretett a barátaival csatangolni.

Timi szorgalmas volt, okos és céltudatos. Állatorvosnak készült. Minden könyvet elolvasott, ami az állatokról szólt. Legyen az pók, teknős vagy elefánt, ő mindről tudott valamit.

Otthon Berci volt a legfontosabb számára – egy fekete nőstény macska, aki egyszerre volt imádni való és bosszantó. Mert valahogy mindig Timi szüleinek ágyára piszkított. A szülők sokszor fenyegették azzal, hogy elviszik, de soha nem tették meg. Mert igazából ők is szerették. Berci a család része volt.

Egyik nap Timi hazafelé sétált az iskolából, és egy elhagyatott utcában megpillantott egy remegő, fekete kiskutyát. Tacskó-vizsla keverék lehetett, alig volt pár hónapos. Hideg volt, a hó még ropogott a lába alatt. A kutya egy bokor mellett kuporgott, reszketett, de amikor meglátta Timit, csóválni kezdte a farkát. Timi nem tudta otthagyni. Leült mellé, adott neki a tízóraijából, és órákig mellette maradt. A kiskutya mintha már az első perctől bízott volna benne. Csak nézte a lányt, és bármerre indult, követte. Timi nem vihette haza – Berci miatt. Ezért amikor meglátta Sárát, odament hozzá.

– Kérlek, vidd haza te! Nálam nem maradhat.

Sára nem habozott. A kiskutyával együtt elindultak a Békéssámsoni út felé. Amikor megérkeztek, Blöki már ott állt az udvaron. Messziről megérezte az idegen szagot. És ahogy beléptek a kapun, az öreg kutya rárontott az apró jövevényre. A két lány alig tudta szétválasztani őket. A kiskutya sírt, nyüszített, de nem harapott. Csak bízott abban, hogy megmentik.

Sára végül rávette a szüleit, hogy maradhasson, de a kiskutya csak Timihez ragaszkodott. Bármennyire is próbálta etetni, simogatni Sára, a kis fekete csak nézte Timit, utánament, és csak tőle fogadott el ételt. Ezért a két lány különleges „szoktatási” módszert talált ki. Timi leült a kutya mellé, Sára pár méterre tőlük hívta magához. A kutya hezitált. Ránézett Timire, majd egy lépést tett, de visszafordult. Timi bátorította:

– Menj csak! Menj!

A kutya megállt középen. Újra visszanézett. Végül lehajtott fejjel Sárához lépett.

Sára megsimogatta a fejét, Timi pedig megdicsérte:

– Jó kutya vagy.

Az állat kitörő örömmel rohant vissza Timihez. Fel is borította. Nevettek. Aztán újra próbálkoztak. Másodszorra már egyenesen Sárához ment, és hagyta, hogy megfogják, pórázt tegyenek rá. Fickó lett a neve, Sára így nevezte el. Timi titokban Kolosnak hívta, mert Kolos-napon találta. A kutya megszokta új otthonát, és pár nap múlva már Blöki is elfogadta. Benji pedig az első perctől kíváncsian figyelte, és hamarosan a játszótársa lett.

Fickó már teljesen beilleszkedett a családba, amikor megtörtént a baj. Egy nap valaki nyitva hagyta a kertkaput. A kutya egy madarat kergetett, kiszaladt az útra, és elütötte egy autó. Senki sem látta a balesetet. Csak Blöki. Amikor Sára hazaért, Blöki ide-oda szaladt, ugatott, figyelmeztetni próbálta. Végül Sára követte, és a bokor mögött megtalálta Fickót. A kutya vérzett. Nehezen lélegzett. Sára zokogva hívta a szüleit.

A kutya egy napig feküdt egy kosárban, kapta a gyógyszereket. Timi is eljött búcsút venni. Mindketten tudták, hogy Fickó meg fog halni. Sára nagypapája, aki állatorvos volt, végül beadta az utolsó injekciót. A két lány egymást ölelve sírt. Aznap ott, a kutyaágy mellett, valami örökre összekötötte őket. Sok közös emlékük lett azóta. Titkok, nevetések, baklövések. De Fickót egyikük sem feledte el.

MÁSODIK FEJEZET

Délután Timi otthon tanult. A biológiakönyve nyitva hevert előtte az íróasztalon, lapjain színes rajzok és vastag betűs címek sorakoztak. Mennyire csodálatos tantárgy a biológia! – gondolta. – Az ember megértheti belőle az életet. Magunkat. Az állatokat. Milyen lehet egy napon meggyógyítani egy kutyát vagy egy madarat? A gyógyítás nem csak tudomány… valahol csoda is. Már épp lehajolt volna a füzetéért, amikor megszólalt a csengő. Felpattant, és ahogy kilépett a szobából, még visszamosolygott a könyvre. Eltökélte: ő bizony állatorvos lesz, akárki akármit mond.

A bejáratnál egy pillanatra megtorpant, majd kinyitotta az ajtót. Sára könnyes szemmel, remegő ajkakkal állt előtte. Mielőtt egy szót is szólhatott volna, elsírta magát, és két kezével eltakarva az arcát berohant a lakásba. Lerogyott a padra, mintha egyszerre nyomta volna a vállát az egész világ súlya. Timi becsukta az ajtót, és leült mellé.

– Ne sírj! Inkább mondd el, mi történt!

Sára próbált válaszolni, de csak szaggatott szipogás jött ki a torkán. Végül annyit sikerült kipréselnie magából:

– Meg… fogják ölni… Sherryt.

– Ugyan már! – ráncolta össze a homlokát Timi. – Honnan veszed ezt a butaságot?

Sára nagy levegőt vett, és szinte egy szuszra elhadarta:

– Mentem anyuhoz a boltba, hogy elmondjam neki, Sherry eltűnt. Aztán láttam, hogy két idegennel beszél. Az egyik… a sintér volt.

Timi felvonta a szemöldökét.

– Ne mondd már, hogy a mi kisvárosunkba sintér költözött!

– De bizony! – csattant fel Sára. – Sintér! A másik meg a segédje lehetett. Anyu megkérdezte tőle, mi lesz a kutyákkal… és… és azt mondta, hogy felakasztja őket.