Borítószöveg

„A love story soha nem a teljes történet.”

Victor Van Allen higgadtan, a barátai számára felfoghatatlan nyugalommal fogadja el felesége cseppet sem titkolt kilengéseit. Melinda nyilvánosan kezd ki férfiakkal, akiket még a házukba is meghív, és férjével mit sem törődve marasztalja őket éjszakára. A rendkívül intelligens férj látszólag hozzászokott a helyzethez, és egy külön világot alakított ki magának a ház másik felében.

De egyszer csak az asszony egyik korábbi szeretőjét meggyilkolják. Vic – hogy a felesége szeretőit elriassza – azt kezdi terjeszteni, hogy ő volt a tettes. A makulátlan jellemű, a környezetében nagy tiszteletnek örvendő férfinak ezt nem hiszik el, de a gyanú egyre több emberben feltámad, amikor Melinda egy újabb szeretője is meghal...

A regény legújabb filmfeldolgozása igazi sztárparádé: Adrian Lyne rendezte, a főszerepet pedig Ben Affleck alakítja.

Patricia Highsmith (1921-1995) amerikai írónő a pszichológiai thriller műfajának óriási hatású klasszikusa. Már az első, Két idegen a vonaton című regényével ismertté vált a nagyközönség számára, miután Alfred Hitchcock filmvászonra vitte a történetet. A Mr. Ripleyről szóló könyveiben (A tehetséges Mr. Ripley, Ripley a mélyben, Ripley és a maffiózók stb.) a szerző izgalmas – és erkölcsileg felkavaró – játékot játszik az olvasóval: intelligens sorozatgyilkosát olyan mély beleérzéssel ábrázolja, hogy megkedveljük, sőt szinte szurkolunk neki, hogy megússza a bűntényt. A Mélyvíz – Patricia Highsmith legsikeresebb könyve, melyből több filmadaptáció is készült – bravúrosan, minden apró részletével tárja elénk egy pszichopata gyilkos legbensőbb énjét.

„Emlékszem, miután egy antikváriumban megvettem, arra gondoltam: >>Miért nem említette nekem soha senki ezt a könyvet?<<”

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Patricia Highsmith: Deep Water

W. W. Norton & Company, New York, London, 2003

Fordította Kelemen László

Copyright © Patricia Highsmith, 1957

Hungarian translation © 2004, 2021 Kelemen László

Magyar kiadás © 2022 Helikon Kiadó, Budapest

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

Borítófotó © Amazon Prime Video

ISBN 978-963-479-732-6

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

Felelős szerkesztő Wiesenmayer Teodóra

Szerkesztő Mihancsik Zsófia

Olvasószerkesztő Darida Benedek

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

A borítót az eredeti felhasználásával készítette
Váraljai Viktória

www.helikon.hu

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

E. B. H.-nak és Tinának

„Senkinek a számára sincs zavarba ejtőbb, mint a saját jelleme, ebben ugyanis senki sem bízik…”{*}

Dosztojevszkij A félkegyelmű című regényének
Pjotr Sztyepanovicsa

1

Vic nem táncolt, de meg sem próbált kibúvót találni, mint a legtöbb férfitársa. Egyszerűen azért nem táncolt, mert a felesége szeretett táncolni. Tudta ugyan, hogy ez az érv gyengécske, mégsem hagyta magát megingatni egy pillanatra sem, hiszen amikor Melindát táncolni látta, folyton eszébe villant, hogy a nő milyen elviselhetetlenül ostobának látszik tánc közben. Mindig zavarban volt, amikor a felesége táncolt.

Érzékelte, hogy Melinda belibben a látóterébe, majd ismét eltűnik, de ezt is csak azért vette észre, mert ismerte a nő minden porcikáját. Megfontoltan felemelte poharát, és belekortyolt a szódás scotchba.

Vic összegörnyedve, szenvtelen arccal ücsörgött a Meller-ház lépcsőfeljáratát övező kárpitozott ülőalkalmatosságon, bámulta a táncoló párok tovasikló körvonalait, és arra gondolt, hogy este, ha hazaérnek, lemegy a garázsba a palántáihoz, hogy megnézze, kibújt-e már a gyűszűvirág. Vic többféle palántával is kísérletezett: erősebbé akarta tenni a virágok illatát, ezért a felére csökkentette normális napfény- és vízadagjukat, hogy visszafogja a növekedésüket. Minden délután egykor, amikor hazament ebédelni, kitette a ládákat a napra, aztán háromkor, mielőtt visszaindult a nyomdába, bevitte őket a garázsba.

Victor Van Allen harminchat éves, az átlagosnál valamivel alacsonyabb férfi volt, inkább gömbölyded, mint kövérségre hajlamos. Ártatlan kék szeme felett sűrű, bozontos szemöldök meredezett, és ugyanilyen sűrű és merev volt rövidre nyírt, barna haja. Határozott vonalú, se nem kicsi, se nem nagy ajkának jobb sarka rendszerint lefelé konyult, eltökélt vagy ironikus fintorral, aszerint, hogy ki minek vette. Ez tette az arckifejezését is kétértelművé – mert azt a fintort akár keserűségnek is lehetett vélni –, noha kék szemében, ebben a nagy, értelmes szempárban, amely soha semmin sem lepődött meg, nyoma sem volt annak, amit Vic gondolt vagy érzett.

Néhány perce a zaj felerősödött, és a lüktető latin zene késztetésének engedve a tánc is féktelenebb lett. Noha a lárma bántotta Vic fülét, ott maradt, bár tudta, ha úgy tartaná a kedve, nyugodtan átvághatna a hallon, hogy a házigazda dolgozószobájában szemügyre vegye a polcokon sorakozó könyveket. Már eleget ivott ahhoz, hogy enyhe, lüktető, de kellemetlennek azért nem mondható fülzúgást érezzen. Egyébként is valószínűleg az a legjobb, ha az efféle partikon vagy összejöveteleken, ahol alkoholban nincs hiány, az ember a szeszfogyasztás mértékét az egyre növekvő zaj erősségéhez igazítja. A belső zajjal kell kizárni a külsőt. Nem olyan nehéz összehozni a vidám belső hangok kavalkádját. Sose légy színjózan, de ne légy tökrészeg se. Dum non sobrius, tamen non ebrius. Jó jelmondat lehetne, de Vic úgy vélte, az ő esetében ez sajnos nem áll. A szomorú igazság ugyanis az volt, hogy ő többnyire szerette megőrizni az éberségét.

Tekintete gépiesen követte az alakzatot, amelyhez a táncosok éppen felálltak: konga következett. Ugyanolyan gépiesen vette észre Melindát is, aki egy vidám kapj-el-ha-tudsz mosollyal nézett át a válla fölött a partnerére. A partner pedig, akinek feje nem is annyira Melinda válla fölött bukkant elő, hanem már-már beleveszve a nő hajába, Joel Nash volt. Vic felsóhajtott, és ivott egy kortyot. Joel Nash igazán jó formában van, ahhoz képest, hogy előző éjjel hajnali háromig, előtte meg reggel ötig táncolt.

Vic összerezzent, amikor egy kéz érintését érezte a bal karján. De csak az idős Podnansky asszony hajolt oda hozzá. Vic már el is felejtette, hogy ott ül mellette.

– Nem is tudom, hogyan köszönjem meg, Vic. Tényleg nem baj, ha arra kérem, hogy személyesen hozza el? – Podnansky asszony öt vagy tíz perce már feltette ugyanezt a kérdést.

– Ugyan, dehogy – mondta Vic mosolyogva, miközben udvariasan felállt a nővel együtt –, holnap háromnegyed egy körül beadom.

Melinda abban a pillanatban hajolt oda hozzá Nash karja fölött, és szinte Podnanskyné arcába mondta, noha közben Vicet nézte:

– Hát te, macika, miért nem táncolsz?

Vic látta, hogy Podnanskyné összerezzen, majd mosolyt erőltetve az arcára, távozik.

Nash enyhén kapatos, boldog mosolyt küldött Vic felé, aztán eltáncolt Melindával. Vic azon töprengett, miféle mosoly akart ez lenni. Bajtársias. Ez a megfelelő szó. Joel Nash legalábbis minden bizonnyal bajtársiasnak szánta. Vic eltökélten elfordította a tekintetét Joelről, noha még mindig nem volt biztos benne, mit is kezdjen ezzel az arccal. Nem is annyira az álságos, kicsit zavarodott, kicsit ellenszenves arckifejezés idegesítette, mint inkább Joel Nash képe. A kisfiúsan kerek arc és homlok, a csinosan hullámos, világosbarna haj, ezek a közönséges vonások, amelyeket azok a nők, akik Joelt vonzónak találják, korántsem látják közönségesnek. Vic úgy vélte, a nők többsége jóképűnek tartja Nasht. Eszébe jutott, hogyan nézett rá tegnap este a férfi, amikor már hatodszor vagy nyolcadszor nyújtotta oda üres poharát, mintha szégyellné, hogy el kell fogadnia még egy italt, szégyellné, hogy marad még egy negyedórát. Mindezt azonban úgy, hogy közben az arcán valamiféle hetyke pimaszság volt. Vic arra gondolt, hogy Melinda korábbi pasijai legalább valamivel értelmesebbek és kevésbé pimaszok voltak. Mindegy, ez a Joel Nash sem lesz örökké a színen. A Massachusetts állambeli Wesley-ből jött, a Furness-Klein Vegyipari Társaság ügynöke volt; azt mondta, néhány hétig marad, hogy bemutassa a Társaság új termékeit. Ha kicsit hosszabb ideig maradna, minden bizonnyal még Ralph Gosdent is kiütné a nyeregből, még akkor is, ha Melinda végül ráunna, még akkor is, ha más szempontból kiábrándító alaknak bizonyulna, Melinda ugyanis sosem tudott ellenállni a szerinte jóképű férfiaknak. Az ő szemében Joel nyilván szebb fiú, mint Ralph.

Vic felnézett, és meglátta a mellette álldogáló Horace Mellert.

– Szia Horace, ülőhelyet keresel?

– Nem, köszi.

Horace sovány, deresedő hajú, középkorú férfi volt; keskeny, érzékeny arc, bozontos fekete bajusz. Bajsza alatt mosolyra görbült a szája: a kissé ideges házigazda udvarias mosolya. Horace mindig feszült volt, pedig a mai összejövetel olyan remekül sikerült, hogy házigazda ennél nem is kívánhatna jobbat.

– Mi újság a nyomdában, Vic?

– Lassan elkészülünk a Xenophónnal – válaszolta Vic. A hatalmas zajban elég nehéz volt beszélgetni. – Beugorhatnál valamelyik este.

Vic úgy értette, a nyomdába. Mindig este hétig maradt, és öttől hétig egyedül volt, mert Stephen és Carlyle ötkor befejezték a munkát.

– Rendben, benézek – mondta Horace. – Van még innivalód?

Vic bólintott.

– Akkor viszlát később – mondta Horace, és már ment is.

Horace távozása után Vicben furcsa űr támadt. Kínos érzés fogta el. Mintha valamit elhallgattak volna, és Vic pontosan tudta, hogy mit: Horace tapintatosan kerülte, hogy szóba hozza Joel Nasht. Nem mondta, hogy milyen jópofa fickó Joel, nem kérdezett róla semmit, még annak sem érezte szükségét, hogy valami közhelyet mondjon. Amúgy Melinda ügyeskedte ki, hogy Joelt is meghívják a partira. Vic hallotta, amint tegnapelőtt azt mondja a telefonban Mary Mellernek:

– …Szóval nem igazán a mi vendégünk, de kicsit felelősnek érezzük magunkat érte, hiszen alig ismer valakit a városban… Ó, igazán köszönöm, Mary! Gondoltam, hogy titeket nem zavar, ha eggyel több vendégetek van, ráadásul egy ilyen csinos fiú…

Ezt az embert még egy hidegvágóval se lehetne leválasztani Melindáról. Már csak egy hét, gondolta Vic. Pontosabban hét éjszaka. Nash elsején elmegy, azaz vasárnap.

Joel Nash hirtelen ott termett. Kissé dülöngélt válltöméses fehér zakójában, kezében a poharával.

– Jó estét, Van Allen! – mondta hamis szertartásossággal, és lezöttyent oda, ahol az imént még Podnanskyné üldögélt. – Hogy van ma este?

– Ó, mint mindig – mondta mosolyogva Vic.

– Két dolgot akartam magának mondani – kezdte Joel olyan lelkesen, mintha az egész éppen akkor pattant volna ki fejéből. – Először is: a főnökeim azt kérték, maradjak még néhány hétig, úgyhogy remélem, mindkettőjüknek meghálálhatom azt az önzetlen vendégszeretetet, amit az elmúlt hetekben tanúsítottak irántam. Aztán meg… – Joel leszegte a fejét, és kisfiúsan vigyorgott.

Melindának hihetetlen tehetsége van hozzá, hogy ilyen Joel Nash-féle alakokat szedjen fel, gondolta magában Vic. A zsák meg a foltja.

– És mi a másik?

– Hát, a másik… A másik meg… szóval nagyon rendes magától, hogy nem zavarja, ha én a feleségével találkozgatok. Nem mintha ez olyan gyakran megesne, érti, egy-egy ebéd vagy autókázás a környéken, de…

– De mi? – sürgette Vic. Hirtelen teljesen kijózanodott, és undorodva nézett a becsípett Nashre.

– Hát, sok férfi ennél kevesebbért is nekem esett volna… mármint abban a hitben, hogy valami más is történt. Nagyon megérteném, ha magát is zavarná a dolog, de nem. Már amennyire én látom. Szóval azt akarom mondani, hálás vagyok magának, hogy nem verte szét a képemet. Természetesen semmi oka nem lenne rá. Ha nekem nem hisz, nyugodtan kérdezze meg Melindát.

Persze, majd pont Melindát. Vic higgadt közönnyel bámult Nashre. A legjobb, ha nem válaszol, gondolta.

– Mindenesetre csak azt akartam mondani, hogy maga igazán fair pasas – tette még hozzá Nash.

Ez a nagyon angolos kifejezés Joel Nash szájából felidegesítette Vicet.

– Igazán kedves – mondta enyhén csúfondáros mosollyal –, de én nem vesztegetem az időmet azzal, hogy emberek képét verjem szét. Ha nekem valaki tényleg nem tetszik, azt egyszerűen megölöm.

– Megöli? – Nash arcára ismét kiült a pityókás vigyor.

– Igen. Emlékszik Malcolm McRae-re, ugye?

Vic tudta, hogy Nash hallott már az ügyről, hiszen Melinda maga mondta, hogy mindent elmesélt neki a „McRae-rejtélyről”, és hogy Joelt igencsak érdekelte az eset, mert korábban volt már néhány üzleti találkozója McRae-vel New Yorkban.

– Hogyne! – felelte nyomban Joel Nash.

A mosoly csaknem teljesen eltűnt az arcáról. Már nem volt több, mint önvédelmi maszk. Melinda biztosan azt is elmesélte Joelnek, hogy Mal belehabarodott. Ez mindig érdekes színfoltja volt a történetnek.

– Maga most viccel velem – mondta Joel.

A szavaiból és az arckifejezéséből Vic máris megtudott két dolgot: hogy Joel már lefeküdt a feleségével, és hogy az a halálos nyugalom, amelyet ő Melinda és Joel jelenlétében tanúsított, mély benyomást tett a férfira. Nash félt tőle, nemcsak most, hanem azokon az estéken is, amelyeket náluk töltött. Vicen sohasem látszott, hogy féltékeny volna. Úgy gondolta, ez már önmagában ijesztő lehet. Egy ember, aki nem a megszokott módon viselkedik.

– Nem, nem viccelek – sóhajtott Vic. Kivett egy cigarettát a dobozból, és Joelt is megkínálta.

Nash megrázta a fejét.

– Kicsit túl messzire ment Melindával, ahogy mondani szokták. Talán említette is magának. De engem nem ez zavart, hanem a fickó egész lénye. A kőkemény magabiztossága, meg hogy mindig mindenütt lerészegedett, úgyhogy az emberek kénytelenek voltak befogadni éjszakára. Nem beszélve a felháborító zsugoriságáról.

Vic bedugta a cigarettát a szipkájába, amelyet aztán a fogai közé szorított.

– Nem hiszek magának – mondta Nash.

– Dehogynem. Nem mintha számítana.

– Maga tényleg megölte Malcolm McRae-t?

– Maga szerint ki más ölte volna meg? – Vic kivárt, de nem jött válasz. – Melinda említette, hogy maga korábban találkozott Malcolmmel, legalábbis hallott róla. Van esetleg valami más elmélete? Örömest meghallgatnám. Érdekelnek az elméletek, olykor jobban, mint maguk a tények.

– Nincs semmiféle elméletem – mondta védekező hangon Joel.

Vic észrevette, pusztán abból, ahogyan Nash a padon ül, hogy a férfi tartózkodóvá válik, fél. Vic hátradőlt, felvonta, majd ismét leengedte bozontos szemöldökét, és kifújta maga elé a füstöt.

Egy darabig csend volt.

Vic tudta, hogy Nash most mindenfélén töri a fejét. Nagyjából azt is kitalálta, mit fog mondani.

– Minthogy Malcolm McRae a barátjuk volt – kezdte Nash, pontosan úgy, ahogyan azt Vic feltételezte –, nem olyan vicces, hogy tréfál a halálával.

– Nekem nem volt a barátom.

– Akkor a feleségéé.

– Nagy különbség, remélem, belátja.

Nash alig láthatóan bólintott. Aztán kissé elmosolyodott:

– Ez akkor is nagyon rossz vicc volt – mondta, azzal felállt.

– Sajnálom. Remélem, legközelebb jobban csinálom. Ó, egy pillanat!

Joel Nash megtorpant.

– Melinda semmit sem tud az egészről – mondta Vic, hátát még mindig hanyagul nekivetve a lépcsőkorlátnak. – És szerintem jobb lenne, ha maga se említené neki.

Joel elmosolyodott, erőtlen mozdulattal búcsút intett, és eloldalgott. Vic nézte, amint végigmegy a nappalin, aztán megáll nem messze Horace-tól és Phil Cowantől. A két férfi élénk beszélgetésbe merült, de Joel láthatóan nem akart csatlakozni hozzájuk. Egy darabig magában álldogált, majd elővett egy cigarettát. Nash holnap reggel úgy ébred fel, hogy még mindig tréfának tartja a dolgot, gondolta Vic. A bogár azonban már ott van a fülében, olyannyira, hogy megkérdez majd néhány embert, milyen volt a viszony Vic Van Allen és Malcolm McRae között. És néhányan majd elmondják neki – például Horace Meller vagy maga Melinda –, hogy nemigen jöttek ki egymással. Némi győzködés után Cowanék vagy Horace, esetleg Mary azt is elismeri majd, hogy észrevett valamit Mal és Melinda között, persze semmi komoly, csak egy kis flört, de azért…

Malcolm McRae egy cég hirdetési ügynöke volt, nem túl fontos ember, de bosszantóan fensőbbséges és nagyképű módon viselkedett. Az ilyeneket a nők általában elbűvölőnek tartják, a férfiak viszont rendszerint utálják. Magas volt, sovány, és mindig kifogástalanul elegáns. Hosszúkás, keskeny arcának egyetlen vonása sem maradt meg Vic emlékezetében, hacsak az a jókora szemölcs nem a jobb arcán, pont mint Abraham Lincolnén, arra viszont emlékezett, hogy a nők szerint Malcolmnek a szeme is elbűvölő volt. Manhattani lakásában gyilkolták meg, minden látható indíték nélkül, és a rendőrség azóta sem tudta kézre keríteni a tettest. Vic sztorija ezért gyakorolt olyan nagy hatást Joel Nashre.

Vic még kényelmesebben elhelyezkedett, a lábát kinyújtotta maga elé, és különös gyönyörűséggel idézte fel a képet, amint Mal ott áll Melinda mögött a golfpályán, és a nőt átölelve magyarázza, hogyan kell helyesen tartani az ütőt, ha jól akar játszani. Eszébe jutott egy másik eset is: Melinda hajnali háromkor, egy pohár tejjel a kezében, félénk kifejezéssel az arcán elmegy lefeküdni, de előbb megkéri Malt, hogy menjen be egy kicsit beszélgetni vele. Ő meg eközben makacsul ott ül a nappaliban, úgy tesz, mintha olvasna, és feltett szándéka, hogy addig marad, amíg kell, azaz amíg Mal bent van a hálószobában. Malcolm McRae és Melinda eszét össze sem lehetett hasonlítani: Mal halálra unta volna magát, ha csak egy fél napot is el kell töltenie kettesben az asszonnyal. Mégis volt köztük valami erotikus vonzalom. Melinda meg az ő kis megjegyzései. Ahogy azt mondja: „Ó, Vic! Szeretem őt, tényleg, de nem úgy… Ó, ez már évek óta így van. Egyébként ő sem érez másként, úgyhogy…”, és közben ártatlanul meresztgeti zöldesbarna szemét. Azon a hajnalon Mal jó húsz perc múlva jött ki Melinda szobájából. Vic biztos volt benne, hogy soha semmi sem történt köztük. De emlékezett rá, hogy egyfajta elégedettséggel töltötte el, amikor hallotta, hogy tavaly decemberben megölték a férfit. Vagy már januárban történt volna? Rögtön arra gondolt, hogy nyilván egy féltékeny férj vett elégtételt magának.

Vic néhány percig eljátszott a gondolattal, hogy Mal azon a hajnalon visszamegy Melinda szobájába, miután ő már aludni tért a garázs túloldalán lévő szobájába; ő azonban rájön a dologra, és aprólékosan kiterveli a gyilkosságot; valamilyen ürüggyel New Yorkba utazik, a kabátja alá rejtett vasdoronggal felkeresi Malt (a rendőrök szerint a gyilkos Mal barátja vagy ismerőse lehetett, hiszen minden további nélkül beengedte a lakásába), és agyonveri. Csendben és hatékonyan, nem hagy semmilyen ujjlenyomatot vagy más bizonyítékot – Mal gyilkosa sem hagyott –, aztán még aznap este visszaautózik Little Wesley-be. És ha bárki kérdezné, alibit is tudna igazolni: azt mondaná, hogy a gyilkosság idején éppen a Grand Central moziban volt. Egy olyan filmre hivatkozna, amelyet korábban már látott.

– Victor? – Mary Meller hajolt oda hozzá. – Min tűnődsz?

– Semmin – Vic lassan felállt. – Viszont te olyan vagy ma este, mint egy hamvas őszibarack.

Vic a nő blúzának színére célzott.

– Köszönöm, kedves vagy. Nem akarod, hogy leüljünk valamelyik sarokba beszélgetni egy kicsit? – kérdezte Mary. – Legalább a székhelyedet odébb tehetnéd, egész este el se moccantál innen.

– Talán a zongora mellé – javasolta Vic, mert az volt az egyetlen hely a láthatáron, ahol két ember leülhetett egymás mellé.

Percnyi szünet volt a táncban. Vic engedelmesen hagyta, hogy Mary a csuklójánál fogva szelíden odavezesse őt a zongorapadhoz. Érzése szerint Mary nem akart különösképpen beszélgetni vele, de mint jó háziasszonyhoz illik, mindenkihez akart szólni néhány kedves szót. Minden bizonnyal azért hagyta őt utoljára, mert Vic az efféle összejöveteleken általában nehéz esetnek bizonyult. Minden ilyesmi hidegen hagyta. Nincs bennem semmi önérzet, gondolta büszkén. Melindának is ezt szokta mondani, mert tudta, hogy ezzel jól felbosszantja az asszonyt.

– Miről beszélgettetek olyan hosszan Podnansky asszonnyal? – kérdezte Mary, miután leültek.

– A fűnyírókról. Az övé már élezésre szorul, de nem volt megelégedve azzal, ahogyan Clarke a múltkor kiköszörülte.

– Fogadni mernék, hogy te meg felajánlottad neki a szolgálataidat. Nem is tudom, mit csinálnának nélküled a környékbeli özvegyasszonyok, Victor Van Allen! Egyszerűen nem értem, honnan van időd ennyi jó cselekedetre.

– Időmilliomos vagyok – Vic önkéntelen mosolyán látszott, hogy méltányolja Mary szavait. – Mindenre találok időt, és ez nagyszerű érzés.

– Például arra is, hogy minden olyan könyvet elolvass, amelyet mi mindig későbbre halasztunk – nevetett Mary. – Jaj, Victor, utálatos vagy!

Körülnézett a teremben mulatozó vendégeken, majd visszafordult Vichez.

– Remélem, Nash barátotok jól érzi magát ma este. Le akar telepedni Little Wesley-ben, vagy csak egy időre jött?

Vic éppenséggel úgy látta, Nash úr már korántsem érzi olyan jól magát, mint korábban. Még mindig magányosan álldogált, és a felcsavart szőnyeg mintázatát bámulta.

– Azt hiszem, csak egy hétre jött – mondta Vic könnyedén. – Valami üzleti út.

– Szóval nem igazán ismeritek őt?

– Nem. Csak mostanában ismertük meg.

Vic kifejezetten utált felelősséget vállalni Melinda ügyeiért. Az asszony a Lord Chesterfield vendéglőben akadt össze Joel Nashsel valamelyik délután. Szinte mindennap benézett oda fél hat körül, azzal a többé-kevésbé nyilvánvaló szándékkal, hogy olyanokkal akadjon össze, mint Joel Nash.

– Vic, drágám, ugye nem haragszol, ha megmondom, hogy elképesztő a türelmed?

Vic ránézett, és Mary kissé merev, fátyolos tekintetéből látta, hogy a nő már enyhén kapatos.

– Hát, nem is tudom.

– Márpedig így van. Pontosan olyan vagy, mint aki hosszú ideig nagy türelemmel vár, aztán egy napon… csinálni fogsz valamit. Nem feltétlenül robbansz, lehet, hogy csak… na jó! Ki vele, mi nyomja a lelkedet!

Mary olyan nyugodt hangon fejezte be a mondatot, hogy Vic elmosolyodott. Hüvelykujjával lassan vakargatott a kézfején egy pontot.

– Azt is szeretném megmondani neked, mert már van bennem három pohárral, és talán soha többé nem lesz ilyen jó alkalmam rá, hogy meglehetősen csodálatos fickónak tartalak. Jó ember vagy, Vic! – Mary ezt olyan hangon mondta, amelyből érződött, hogy ezt a szó bibliai értelmében kell felfogni. Hangsúlya elárulta, hogy zavarban van, mert egy ilyen szót ilyen összefüggésben használt, de Vic tudta, hogy Mary pillanatokon belül nevetni kezd a saját szavain, s ezzel mindent visszavon.

– Ha nem lennék férjnél és te nem volnál nős, most azonnal megkérném a kezedet – és itt jött a nevetés, amely minden korábbi kijelentést semmissé tett.

Vajon a nők, töprengett Vic, még az olyan nők is, akik szerelemből mentek férjhez, gyerekeik vannak és boldog a házaséletük, miért olyan férfi után vágyakoznak, aki szexuálisan semmit sem követel tőlük? Egyfajta nosztalgia az elvesztett szüzesség iránt, valamiféle ostoba, hiábavaló ábránd, amelynek nincs semmiféle valóságalapja. Ők lennének az elsők, akik felhúznák magukat, ha a férjük ezen a téren elhanyagolná őket.

– Sajnos nős vagyok – mondta Vic.

– Sajnos – csúfolódott Mary –, rajongsz érte, és én ezt tudom. Még a lába nyomát is megcsókolnád. És azt se feledd el, Vic, hogy ő is szeret téged!

– De nem akarom, hogy azt hidd – Vic szinte a nő szavába vágott –, hogy én tényleg olyan jó volnék, mint mondod. Nekem is megvan a magam gonosz kis oldala, csak gondosan titkolom.

– Az biztos! – nevetett Mary. Odahajolt hozzá, és a férfit megcsapta parfümjének illata: orgona és fahéj keverékének vélte. – Mit szólnál egy italhoz, Vic?

– Kösz, ezzel még elleszek egy darabig.

– Látod, még az ivásban is tökéletes vagy. De mi van a kezeddel?

– Poloskacsípés.

– Poloska! Te jó ég! Hol szedted össze?

– A Green Mountain motelben.

Mary hitetlenkedve tátogott, majd kitört belőle a nevetés.

– Mit kerestél te ott?

– Ó, már hetekkel ezelőtt leadtam a rendelést, hogy ha találnak poloskát, mindet akarom. Végül hatot sikerült összeszednem. Öt dollár borravalómba került. Most a garázsomban laknak, egy üvegdobozban. Még egy kis matracfélét is betettem nekik, hogy legyen min aludniuk. Olykor hagyom, hogy egyik-másik megcsípjen, mert azt akarom, hogy normális életet éljenek. Már van is két rakás poloskapetém.

– De minek? – kérdezte Mary pukkadozva a nevetéstől.

– Mert egy rovartani szakfolyóiratban olvastam róluk egy cikket, és szerintem a szerző tévedett a szaporodási ciklusukra vonatkozó egyik állításában – válaszolt mosolyogva Vic.

– És miben tévedett? – Mary teljesen le volt nyűgözve.

– Ó, hát a peték inkubációs időszakának egyik mozzanatában. Nem hinném, hogy ez sokakat érdekel, de a rovarirtószereket gyártó cégeknek úgy kellene…

– Vi-ic! – Melinda rekedt hangja szólalt meg mellettük. – Megengeded?

Vic némileg sértett, csodálkozó pillantással nézett rá, aztán felállt a padról, és gavalléros mozdulattal a zongora felé intett.

– A tiéd!

– Játszani fogsz? Remek! – örvendezett Mary.

Öt férfiből álló csoport sorakozott fel a zongora körül. Melinda lehuppant a padra. Fényes haja függönyszerűen eltakarta a fél arcát, így azok, akik tőle jobbra álltak, nem láthatták, köztük Vic sem. Na és, gondolta Vic, ki ismerné nála jobban ezt az arcot. És különben sem volt rá kíváncsi: nem tett jót Melindának, ha ivott. Lassan eloldalgott a zongorától, ahol a felesége most már egyedül uralta a padot, és azonmód bele is vágott a „Slaughter on Tenth Avenue” első taktusaiba, ami igencsak gyatrán sikerült. A cikornyás, pontatlan, sokak szerint talán ízléstelen előadásmód ellenére a vendégek figyelmesen hallgatták a játékát, és amikor befejezte, nem szerették sem jobban, sem kevésbé Melindát, mint korábban. Társasági szinten sem előnyt, sem hátrányt nem jelentett neki a dolog. És amikor belezavarodott a játékba, amikor nevetve, gyerekes, frusztrált kézmozdulattal feladta a dolgot, ügyeletes csodálói ugyanúgy bámulták, mint azelőtt. A „Slaughter”-be nem zavarodott volna bele, mert ha baj volt, feltalálta magát, és rögtön átváltott a „Three Blind Mice”-ra. Vic behúzódott a kanapé sarkába. Podnansky asszony, Evelyn Cowan és Horace kivételével már mindenki a zongora körül állt. Melinda „szvinges” stílusa, amelyben a főtémát játszotta, elismerő morgást váltott ki a férfihallgatóságból. Vic a zongorára támaszkodó Joel Nash hátát nézte, majd becsukta a szemét. Bizonyos értelemben a fülét is becsukta, és már csak a poloskái jártak a fejében.

Felhangzott a taps, de gyorsan el is halt, mert Melinda belekezdett kedvenc számába, a „Dancing in the Dark”-ba. Vic felnézett, és észrevette, hogy Joel Nash őt bámulja, szórakozott, de figyelmes és kissé rémült tekintettel. Vic ismét lehunyta a szemét. Fejét hátrahajtotta, mintha alélt gyönyörűséggel hallgatná a zenét. Valójában azon gondolkozott, milyen alkoholgőzös gondolatok kavaroghatnak most Joel Nash fejében. Vic előtt megjelent saját kissé köpcös alakja, amint hasán békésen összekulcsolt kézzel ücsörög a kanapén, kerek arcán nyugodt mosoly, amely most inkább titokzatosnak tűnhet Joel Nash szemében. Nash nyilván azt gondolja, hogy megtette. Hogy valószínűleg ezért ilyen közönyös Melindával és vele szemben. Hogy talán ezért viselkedik ilyen furcsán. Mert ő egy gyilkos.

Melinda játszott még egy jó félórát, aztán közkívánatra meg kellett ismételnie a „Dancing in the Dark”-ot. Amikor felállt a zongorától, követelték, hogy játsszon még – leghangosabban közülük Mary Meller és Joel.

– Haza kell mennünk, későre jár – mondta Melinda. A zongoraszáma után többnyire azonnal haza akart menni. A csúcson kell abbahagyni, a diadal pillanatában. – Vic? – pattintott ujjával a férfi felé.

Vic engedelmesen felállt. Látta, hogy Horace magához inti. Talán hallotta a beszélgetésüket Nashsel. Odament hozzá.

– Miket meséltél te itt Nash barátodnak? – kérdezte Horace. Sötét szemében nevetés bujkált.

– Barátomnak?

Horace keskeny válla már rázkódott a visszafojtott nevetéstől.

– Isten ments, hogy szemrehányást tegyek neked. Csak remélem, nem kezdi el majd széltében-hosszában terjeszteni.

– Tréfa volt. Ő nem annak vette? – kérdezte Vic tettetett komolysággal. Ő és Horace nagyon jól ismerték egymást. Horace gyakran mondogatta Vicnek, hogy lépjen már egy kicsit jobban oda Melindának, és Vic úgy vélte, egész környezetében ő az egyetlen, aki ezt meg meri mondani neki.

– Úgy tűnik, nagyon komolyan vette – mondta Horace.

– Ugyan már, mit számít, hadd terjessze!

Horace felnevetett, és rácsapott Vic vállára:

– Csak nehogy a börtönben találd magad, öregfiú!

Melinda kissé imbolygott, miközben az autóhoz mentek, ezért Vic finoman megfogta a könyökét, hogy támogassa. Melinda majdnem olyan magas volt, mint ő, és mindig lapos sarkú szandálban vagy vászoncipőben járt, de nem elsősorban miatta, gondolta Vic, inkább azért, mert így kényelmesebb volt, és mert így jobban passzolt egy átlagos magasságú férfihoz. Vic még a nő bizonytalan járása ellenére is érezte az asszony magas, formás testének amazonhoz méltó erejét és azt a már-már állati vitalitást, amellyel a nőt maga után vonszolta. Melinda olyan elszántsággal tört a kocsi felé, mint egy istállóba visszatérő kanca.

– Mit mondtál Joelnek ma este? – kérdezte Melinda, már az autóban.

– Semmit.

– Pedig valamit mondanod kellett neki.

– Mikor?

– De hát láttam, hogy beszéltél vele! – erősködött álmos hangon Melinda. – Miről beszélgettetek?

– Azt hiszem, a poloskákról. Vagy Maryvel beszélgettem a poloskákról?

– Jaj! – Melinda türelmetlenül felsóhajtott, aztán olyan személytelenül támasztotta oda a fejét Vic vállához, mintha a férfi valami díszpárna volna egy heverőn. – Valamit nyilván mondtál neki, mert teljesen más lett, miután veled beszélt.

– Mit mondott?

– Nem arról beszélek, amit mondott, hanem ahogyan vi-sel-ke-dett! – mondta vontatottan Melinda, és elaludt.

Megérkeztek. Vic a garázsban leállította a motort. Melinda egy alvajáró lépteivel szállt ki a kocsiból, és egy „jóccakát, drágám”-mal bement a házba, pontosabban a garázsból nyíló ajtón át a nappaliba.

A garázsban akár öt autó is elfért volna, noha nekik csak kettő volt. Vic azért építtette ekkorára, mert egy részét műhelynek akarta berendezni, és hogy itt tartsa a szerszámosládáit, a növényeit, a csigáit, és általában minden olyasmit, ami valaha is érdekelni fogja, vagy ha olyasmivel támad kedve kísérletezni, aminek hely kell. Minden katonás rendben sorakozott, és még így is elég tér volt ahhoz, hogy kényelmesen körbe lehessen sétálni a garázst. Az ő hálószobája a garázsnak a házzal átellenes oldalán volt, és a szoba egyetlen ajtaja a garázsba vezetett. Lefekvés előtt még ránézett a palántás dobozokra. A gyűszűvirág kikelt – a hat vagy nyolc halványzöld rügyecske már felvette a jellegzetes hármas levélfürtkezdemény-alakot. Két poloska a matracdarab körül bóklászott, vért és húst keresgélt, de Vicnek most semmi kedve nem volt felajánlani a kezét. A két poloska meg lassan elvonszolta lapos testét, hogy elrejtőzzön a zseblámpafény elől.

2

Három nappal Mellerék partija után Joel Nash benézett hozzájuk egy italra. Noha Vic marasztalta, nem vacsorázott velük, pedig Melinda kifejezetten unszolta is. Azt mondta, találkozója van, de nyilvánvaló volt, hogy ez nem igaz. Sugárzó arccal jelentette be, hogy mégsem marad újabb két hétig, már pénteken elutazik. Azon az estén többet mosolygott, mint korábban bármikor, és azt a védekező taktikát választotta, hogy mindent tréfára vesz. Vic számára egyértelmű volt, hogy Nash úr komolyan vette, amit mondott neki.

Miután elment, Melinda megint megvádolta Vicet, hogy valamivel biztosan megbántotta Nasht.

– Mivel bántottam volna meg? – kérdezte ártatlanul Vic. – Az eszedbe se jut, hogy esetleg te mondtál neki valami sértőt? Hogy tettél, vagy éppenséggel nem tettél meg valamit?

– Pontosan tudom, hogy nem én voltam – duzzogott Melinda, majd kevert magának még egy italt, és nem Vicet kérte meg rá, ahogy szokta.

Nyilván nemigen bánja, hogy elveszíti Joel Nasht, gondolta Vic, hiszen még túlságosan új volt, meg amúgy se maradt volna túl sokáig, lévén kereskedelmi utazó. Ralph Gosden más ügy. Vic azon töprengett, vajon Ralphra is olyan könnyen rá tudna-e ijeszteni, mint Joelre, és úgy döntött, hogy a dolog megér egy próbát. Ralph Gosden huszonkilenc éves festőművész volt, elfogadható portréfestői képességekkel és egy tehetős nagynénitől csordogáló szerény apanázzsal. Millettville közelében, úgy harminc kilométerre onnan bérelt házat egy évre, amiből még csak fél év telt le. Ralph négy hónapja nagyjából hetente kétszer náluk vacsorázott. Azt mondta, nagyon szép a házuk, finom a főztjük, a lemezjátszójuk nagyszerű, és senki sem olyan vendégszerető Little Wesley-ben, de még másutt sem, mint ők. Melinda délutánonként hetente többször is kijárt Ralphhoz, noha ezt sose volt hajlandó igazán beismerni. Végül aztán, miután már két hónapja ment a dolog, megmutatta Vicnek az arcképet, amelyet Ralph festett róla; nyilván igazolni akarta vele azt a számtalan délutánt és estét, amikor még egykor, sőt hétkor sem volt otthon – Vic ugyanis akkor ért haza. A láthatóan kutyafuttában odamázolt, túlcirkalmazott förmedvény azóta is ott lógott Melinda hálószobájának a falán. Vic megtiltotta, hogy a nappaliba tegye ki.

Vic rosszul volt Ralph képmutatásától. Ralph mindig olyasmiről próbált beszélgetni vele, amiről úgy vélte, érdekli őt, noha Ralphot valójában semmi más nem érdekelte, csak az, ami az átlag nőket, és a barátság látszatával valójában azt a tényt próbálta elrejteni, hogy Melindával viszonya van. Nem az a baj, hogy Melindának más férfiakkal van viszonya, gondolta Vic, ahányszor csak Ralph Gosdenre nézett, hanem az, hogy ilyen idióta, gerinctelen alakokat szed fel, ráadásul hagyja, hogy az egész városban híre menjen a dolognak, hiszen a szeretőit meghívja a barátaik partijára, és a Lord Chesterfield bárban mutatkozik velük, amely a város egyetlen bárja. Vicnek szilárd meggyőződése volt, hogy mindenkinek – vagyis az ember feleségének is – joga van azt tenni, amihez kedve van, ha ezzel másoknak nem árt, és ha eleget tesz alapvető kötelezettségeinek, azaz vezeti a háztartást és gondoskodik az utódokról – amit Melinda meg is tett, olykor. Férjek ezrei folytatnak büntetlenül házasságon kívüli viszonyt, de Vic kénytelen volt elismerni, hogy a férfiak többsége ezt sokkal diszkrétebben csinálja. Amikor Horace tanácsot akart adni neki Melinda dolgában, amikor értetlenkedett, hogy „miért tűri el ezt a viselkedést”, Vic mindig azzal vágott vissza, miért kívánja tőle Horace, hogy úgy tegyen, mint valami régimódi férj, aki eltaszítja a feleségét, válást követel, és merő önzésből tönkreteszi egy gyerek életét. Ha Horace vagy bárki más Melinda viselkedésére célozgatott, Vic értésére adta, hogy csak időleges magatartási zavarnak tartja a dolgot, ami nem éri meg a felhajtást.

Mindenesetre az a tény, hogy Melinda már több mint három éve folytatta a kis játékait, meghozta azt a dicsőséget Vicnek, hogy Little Wesley-ben angyalian türelmes és elnéző embernek tartották, ami mellesleg hízelgett is neki. Tisztában volt vele, hogy Horace, Phil Cowan és bárki más, aki ismeri a helyzetét – azaz a városban csaknem mindenki –, csodabogárnak tartja, amiért eltűri Melinda viselkedését, de Vicet ez egyáltalán nem érdekelte. Sőt, kifejezetten büszke volt rá, hogy különc lehet egy olyan közegben, ahol mindenki olyan akart lenni, mint a többiek.

Melinda sem volt éppen mindennapi teremtés, különben Vic el se vette volna. Udvarolni neki, meggyőzni őt arról, hogy hozzá kell mennie feleségül, olyan volt, mint egy vadlovat betörni, eltekintve attól, hogy a művelet sokkal kifinomultabban zajlott. Melinda végtelenül makacs és elkényeztetett gyerek volt, az a fajta, akit engedetlenség miatt egyik iskolából a másik után csapnak ki. Melindát is öt iskolából rúgták ki, és amikor huszonkét éves korában összeakadt Vickel, úgy tekintett az életre, mint az élvezetek kimeríthetetlen tárházára. És mind a mai napig így volt vele, noha huszonkét évesen lázadásának még megvolt a maga tekintélyromboló és fantáziadús oldala, amelyet Vic nagyon vonzónak talált, mert egy kicsit önmagára emlékeztette. Úgy vélte azonban, hogy időközben Melindából a fantázia írmagja is kiveszett, tekintélyrombolása pedig abból állt, hogy drága vázákat vagdos a falhoz, és tör össze. A ház egyetlen megmaradt vázája fémből volt, de már az is tele horpadással. Melinda eleinte nem akart gyereket, aztán akart, aztán megint nem akart, végül négy év elteltével megint akart, és világra is hozott egyet. A szülés kevesebb komplikációval járt, mint az elsőszülések általában, legalábbis az orvos ezt mondta Vicnek, de Melinda egyfolytában hangosan panaszkodott a szülés előtt és után, noha Vic mindent megtett, hogy a legjobb ápolásban részesüljön, és hetekig minden idejét vele töltötte, természetesen a munkája rovására. Vic teljesen odavolt, hogy lesz egy közös gyerekük, de Melinda csak a legszükségesebb mértékben törődött a gyerekkel, és kevesebb érdeklődést mutatott iránta, mint egy utcán felszedett kóbor kutyakölyök iránt. Kétségtelen, gondolta Vic, hogy Melinda eredendően lázadó alkata számára a házasság, ráadásul a gyerek már több volt, mint ami elviselhető. A gyereknevelés felelősséget jelent, és Melinda nem volt hajlandó felnőni. Neheztelését azzal fejezte ki, hogy úgy tett, mintha már nem szeretné ugyanúgy Vicet, mint azelőtt: „vége a romantikának”, mondogatta. Vic nagyon türelmes volt vele, de igazság szerint kicsit őt is untatta már Melinda. Semmi sem érdekelte, ami Vicet, pedig őt olyan nagyszerű dolgok foglalkoztatták, mint a nyomdászat és a könyvkötészet, a méhészet, a sajtkészítés, az ácsmesterség, a zene és a festészet (a jó zene és a jó festészet), a csillagászat (volt egy remek távcsöve is) meg a kertészkedés.

Beatrice kétéves lehetett, amikor Melinda összeszűrte a levet Larry Osbourne-nal, a nem túl élénk eszű fiatalemberrel, aki egy Little Wesley-hez közeli lovardában trénerkedett. Az asszony akkor már hónapok óta mogorva és zárkózott volt. Vic megpróbálta kiszedni belőle, mi bántja, de a nő makacsul hallgatott. Amikor aztán viszonyt kezdett Larryvel, Melinda is vidámabb és boldogabb lett, sőt még Vickel is kedvesebb volt, főként mert látta, hogy a férje milyen nyugodtan fogadja a dolgot. Vic közel sem volt olyan nyugodt, mint ahogy mutatta, bár még azt is felajánlotta Melindának, hogy váljanak el. Melinda azonban nem akart válni.

Vic akkor ötven dollárt és kétórányi időt áldozott rá, hogy egy New York-i pszichiáterrel megtárgyalja a dolgot. A szakember szerint – minthogy Melinda nem volt hajlandó tanácsot kérni pszichiátertől – ha Vic nem lép fel keményen vele szemben, a nő boldogtalanságba, végül válásba taszítja őt. A tanács homlokegyenest ellenkezett Vic alapelveivel, miszerint egy felnőtt ember nem parancsolgathat egy másik felnőttnek. Noha Melindát korántsem lehetett felnőttnek tekinteni, Vic határozott szándéka az volt, hogy akként bánik vele. Az egyetlen újdonság, amit a pszichiátertől hallott, az volt, hogy Melinda, mint szülés után oly sok nő, végzett vele mint férfival és férjjel, ha már egyszer csinált neki egy gyereket. Elég nevetséges volt elgondolni, hogy Melinda ennyire ösztönlény volna, és Vic később is gyakran elmosolyodott, ha eszébe jutottak a pszichiáter szavai. Szerinte Melinda egyszerűen az örökös ellenkezésre való hajlama miatt utasította el őt magától, azaz tisztában volt vele, hogy Vic még mindig szereti, ezért merő dacból úgy döntött, nem szerzi meg számára azt az örömet, hogy kimutassa, ő is szereti. Lehet persze, hogy nem a szeretet a megfelelő szó. Ragaszkodtak egymáshoz, szükségük volt egymásra, és Vic úgy gondolta, ha egyikük elmegy otthonról, hiányzik a másiknak. Nem talált szót, amellyel kifejezhette volna, mit érez Melinda iránt, amellyel le tudta volna írni a megvetésnek és az odaadásnak ezt a sajátos keverékét. Minden más, amit a pszichiáter „tűrhetetlen helyzetükről” és az „elkerülhetetlen válásról” mondott, arra ösztökélte Vicet, hogy bebizonyítsa, nincs igaza az orvosnak. Azért is megmutatja neki és az egész világnak, hogy a helyzet nem kilátástalan és nem lesz válás. És nem fog kétségbeesni. Ahhoz túl sok érdekes dolog van a világban.

Az Osbourne-ügy öt hónapja alatt Vic kiköltözött a közös hálóból abba a szobába, amelyet kifejezetten magának építtetett a garázs túloldalán, nagyjából két hónappal azután, hogy a viszony elkezdődött. A kiköltözés egyfajta tiltakozás volt Melinda ostoba afférja ellen (nagyjából ez volt Vic egyetlen kifogása Larryvel szemben: hogy ostoba). Néhány hét után azonban, amikor elhelyezte a szobában a mikroszkópját meg a könyveit, és rájött, milyen jó úgy felkelni éjszaka, hogy nem kell azon aggódnia, felébresztheti Melindát, hogy nyugodtan nézegetheti a csillagokat, megfigyelheti a csigákat, akik éjjel sokkal aktívabbak, mint nappal, Vic úgy döntött, voltaképpen sokkal jobb neki ott, mint a hálószobában. Amikor Melinda szakított Larryvel – bár Vic úgy sejtette, Larry szakított Melindával –, akkor sem költözött vissza, mert Melinda nem adta jelét, hogy szeretné, ha visszamenne, és ő maga sem ragaszkodott hozzá különösebben. Elégedett volt az egyezséggel, és Melinda is annak látszott. Nem volt ugyan olyan vidám, mint Larry idejében, de néhány hónap múltán talált egy újabb szeretőt – Jo-Jo Harrist, egy enyhén golyvás fiatalembert, aki akkortájt nyitott kérészéletű hanglemezboltot Wesley-ben. Jo-jo októbertől januárig tartott. Melinda jó néhány száz dollár értékben vásárolt lemezt tőle, de ez sem volt elég ahhoz, hogy életben tartsa a boltot.

Vic tudta, hogy vannak, akik szerint Melinda a pénze miatt marad vele; a pénz bizonyára befolyásolta is valamelyest Melindát, de Vic ennek nem tulajdonított jelentőséget. Számára az anyagiak mindig is közömbösek voltak. Nem mintha ő kereste volna a pénzt – a nagyapja teremtette elő. Márpedig ha az apjának és neki csak egy véletlennek köszönhetően volt pénze, mivel mindketten beleszülettek az anyagi jólétbe, miért ne volna ehhez joga Melindának is, aki a felesége? Vicnek negyvenezer dolláros évjáradéka volt, s ezt huszonegy éves kora óta kapta. Arról is hallott, hogy Little Wesley-ben csak azért viselik el Melindát, mert őt magát szeretik, de ezt nem akarta elhinni. Tárgyilagosan nézve a dolgot, Melinda szerinte eléggé szeretetre méltó, feltéve, hogy valaki nem beszélgetni akar vele. Nagylelkű, alapjában jó szándékú, és szórakoztató színfolt a társasági összejöveteleken. Természetesen mindenki megütközött a kalandjain, de Little Wesley – a régi villanegyed, amelyből a modernebb, üzletiesebb Wesley kinőtt, hat kilométernyire onnan – egyedülállóan mentes volt a prüdériától, mintha szándékosan törekedett volna rá, hogy elkerülje az új-angliai puritanizmus bélyegét, és soha egyetlen lélek sem szólta meg Melindát erkölcsi okokból.

{*} Makai Imre fordítása.