Gregnek

Jóllehet találkozásunk alkalmával nemigen kedveltem, felül kellett vizsgálnom álláspontom, mert mikor személyesen is megismerünk valakit, tüstént ráébredünk, hogy emberi lény, nem pedig holmi eszméket megtestesítő karikatúra. Részben ezért sem forgolódom irodalmi körökben, mert saját tapasztalataimból tudom, hogy amint találkozom és beszélek valakivel, többé nem leszek képes azzal az intellektuális brutalitással közelíteni felé, melynek néha oly nagy szükségét érezném.

(George Orwell levele

Stephen Spendernek, 1938. április 15.)

Előhang

AZT MONDJÁK, HA EGY HOLTTEST ALÁMERÜL a Tahoe-tóban, soha többé nem emelkedik fel. A víz fagyos hőmérséklete és mélysége együttes erővel féken tartja a baktériumokat. Az egykor volt emberi lény így aztán nem tud lebomlani. Arra van ítélve, hogy örökké ott sodródjék a tómederben, és soha ne leljen nyugalmat; szerves anyagként egyenrangú tagja legyen annak a titokzatos állatkertnek, amely a Tahoe feltérképezetlen mélységeit benépesíti.

A halálban nincs egyenlőtlenség.

A Tahoe-tó négyszáz méternél mélyebb és kétmillió évnél idősebb. A helyiek csakis szuperlatívuszokban képesek beszélni róla: az ő tavuk a legmélyebb, legtisztább, legkékebb, leghidegebb és legősibb egész Amerikában. Igazából senki sem tudja, mi van a fenekén, csak abban biztos mindenki, hogy valami sötét és rejtélyes. Léteznek legendák egy Loch Ness-i szörny mintájú teremtményről, Tahoe Tessie-ről, akit senki sem vesz komolyan (viszont sok pólót eladnak a nevével), pedig a mélytengeri kamerák valóban érzékelnek titokzatos halféléket a tófenék közelében, közel 500 méteres mélységben: halottfehér, cápaszerű lényeket, melyek megtanultak alkalmazkodni a fagyközeli hőmérséklethez, amíg vérük már csak vánszorog az ereikben. Némelyik talán egyidős a tóval.

Vannak másféle történetek is, melyek szerint a maffia itt szabadult meg az áldozataitól, amikor még zavartalanul uralta a nevadai kaszinókat, meg hogy az aranyláz idején a vasútbárók kényelmes tömegsírként tekintettek a vízre, ami zokszó nélkül elnyelte az agyondolgoztatott kínai bevándorlók hulláit, miközben a sínek lassan átszelték a Sierrákat. Mesélnek bosszúálló feleségekről, ámokfutóvá vált rendőrökről és gyilkosságok nyomairól, melyek a Tahoe partjáig vezettek, és ott szó szerint kihűltek. A kölykök imádják a rémtörténeteket a tó fenekére süllyedt hullákról, akik nyitott szemmel és arcuk körül örvénylő hajukkal járják örök körtáncukat.

A tó felszíne felett a hó puhán szállingózik. Odalent lassan lefelé sodródik a holttest; élettelen szemét az egyre halványuló égboltra függeszti, amíg nem marad körötte más, csak az átható sötétség.

NINA

1.

A NIGHTKLUB TEMPLOM, hódolni a bűnös élvezeteknek. Falai közt senki nem ítélkezik: egyetlen populista, kritikus vagy ünneprontó sem teszi tönkre a mókát. (A bársonykordonok és a bejáratnál álló kidobók gondoskodnak róla.) Vannak viszont bundát és drága selyemruhát viselő lányok, akik egzotikus madarakként kelletik magukat, és vannak férfiak, akik gyémántokat ültetnek a fogaikba. Vannak ezerdolláros vodkásüvegekből kipattanó tűzijátékok. Van márvány, bőr és fényesre polírozott réz, ami aranyként ragyog.

A DJ rátolja a dübörgő basszust. A táncosok ujjonganak és égnek emelik telefonjukat, sugárzóan mosolyognak és kattintanak, mert ha ez templom, akkor a közösségi média: vallás, az apró kijelző pedig kegytárgy önmaguk imádatára.

Itt élnek ők: az egy százalék. A fiatalok és kőgazdagok. Milliárdoscsemeték és milliomos millenniálok, az irigyeltek. Influenszerek, akiknek megvan mindenük, és azt akarják, hogy az egész világ lássa. A világ tele van szép dolgokkal, és mi megszerezzük mindet, hirdeti valamennyi Instagram-posztjuk. Te meg csak vágyakozz erre az életre, mert ez a létező legjobb. Mi vagyunk az #áldottak.

A forgatag közepén ott egy lány. Egymagában táncol egy olyan helyen, ahol a fény éppen úgy esik rá és csillan a bőrén. A veríték vékony filmrétegben borítja el arcát; fénylő, sötét haja arca körül örvénylik, ahogy igézően csavargatja testét a dübörgő ütemre. Az asztalok felé tartó pincérnő győzi megkerülni; a tálcáin sercegő csillagszórók azzal fenyegetnek, hogy belekapnak repkedő hajába. Csak egy bulis Los Angeles-i csaj, aki szeretné kicsit jól érezni magát.

Közelebbről már látszik, hogy félig behunyt szeme éber és átható, sötét a figyelemtől, amit egyetlen emberre irányít: az egyik közeli asztalnál ülő férfira.

A férfi részeg. A barátaival lazul egy bokszban – zselézett haj, bőrdzsekik, éjjel is Gucci napszemüvegek; csupa huszonéves, aki akadozó angollal üvölti túl a zenét, és beszól minden lánynak, aki csak arra riszálja magát. A férfi néha az asztalra hajtja fejét, hogy toljon egy csík kokaint, ilyenkor csak hajszál híján kerüli el az asztalon meredező számtalan poharat. Amikor egy Jay-Z szám következik, felmászik az öblös bőrkanapéra, és megráz egy gigászi pezsgősüveget – egy különlegesen nagy formátumú Cristalt –, hogy a tömegre permetezze tartalmát. Lányok sikongatnak, amint 50 000 dollárnyi buborék áztatja el ruhájukat, és teszi síkossá a padlót tűsarkúik alatt. A férfi úgy nevet, hogy kis híján lefordul a szófáról.

A pincérnő kihozza az utánpótlást, s ahogy helyet keres a pezsgőnek a zsúfolt asztalon, a férfi keze úgy csusszan fel a szoknyája alá, mintha az óriáspalackkal együtt őt is megvásárolta volna. A pincérnő elsápad, mégis fél ellökni a kezét, nehogy elveszítse a várható borravalót, amiből kijön legalább egy hónap lakbér. Kiszolgáltatott tekintete a sötét hajú lány felé rebben, aki még most is a közelben táncol. És aki mintha csak erre a jelre várna.

A férfi felé libben, azután – hoppá! – elbotlik, és egyenesen a karjaiba zuhan, kilökve kezét a pincérnő öléből. A pincérnő hálásan elmenekül. A férfi oroszul szitkozódik, amíg ki nem tisztul előtte a kép, hogy lássa, mi hullt az ő ölébe. A lány gyönyörű – persze mind az, különben sosem jutna át a kidobók mellett. Sötét vonásai cseppnyi spanyol vagy latin vért sejtetnek. Talán nem ő itt a legszexibb, nem is a leghivalkodóbb, de jól öltözött, és a szoknyája igézően rövid. S ami még fontosabb: szeme se rebben, ahogy a férfi figyelme ráirányul; nem reagál a combjára kúszó követelőző kézre, sem a fülét megcsapó áporodott lélegzetre.

Leül vele és a barátaival, nem utasítja el a felé kínált pezsgőt, amit lassan kortyolgat, míg a férfi leküld féltucatnyi újabb italt. Lányok jönnek-mennek az asztalnál, de ő marad. Csak mosolyog és flörtöl, és kivárja a pillanatot, amikor mindenki figyelmét elvonja egy bulvárlapokból ismert kosársztár érkezése három asztallal odébb. Akkor fürgén és észrevétlenül a férfi italába önti egy kis fiola színtelen tartalmát.

Eltelik néhány perc, mire a férfi végez az italával. Elhúzódik az asztaltól, feltornássza magát. A lány ekkor hajol hozzá és csókolja meg, küzdi le behunyt szemmel az undorát, amint a férfi nyelve – mint valami kövér meztelencsiga – a szájába furakodik. A barátok a nyálukat csorgatják, és oroszul mindenféle obszcén felhívásokat intéznek hozzá. Amikor a lány nem bírja tovább, elhúzódik és belesúg valamit a férfi fülébe, azzal feláll és megragadja a kezét. Néhány perc múlva már kifelé tartanak, ahol a parkolófiú felpattan, és előáll egy banánsárga Bugattival.

Csakhogy a férfi nincs valami jól: az eszméletvesztés határán áll. A pezsgő vagy a kokain lehet az oka, maga se tudja, de valamiért hiába próbál tiltakozni, amikor a lány elveszi tőle a kulcsait, és beül a volán mögé. Mielőtt beájulna az anyósülésbe, még sikerül megadnia egy Hollywood Hills-i címet.

A lány óvatosan manőverezik a Bugattival Nyugat-Hollywood sugárútjain, a napszemüvegeket és borjúbőr tárcákat reklámozó világító óriásplakátok alatt, az Emmy-jelölt tévésorozatokat népszerűsítő tizenöt méteres molinók közt, mielőtt ráfordul a Mulhollandbe felkígyózó csendesebb mellékutcákra. Mindvégig elfehéredő ujjakkal szorongatja a kormányt. A férfi hortyog mellette, és bosszúsan vakargatja az ágyékát. Amikor végül elérnek a kovácsoltvas kapuhoz, a lány hozzá hajol és megcsipkedi az arcát, hogy annyi időre magához térjen, míg megadja a belépéshez szükséges kódot.

A kapu mögött modernista-minimalista behemót tárul fel, csupaüveg falakból, mintha egy roppant átlátszó madárkalitka lebegne a város felett.

Kell némi erőfeszítés ahhoz, hogy a lány kirángassa utasát, és utána még fel is kell állítania, hogy az ajtóhoz vánszorogjanak. Felfigyel a biztonsági kamerákra és kívül marad a hatósugarukon, viszont megjegyzi a számokat, amiket a férfi bepötyög a bejutáshoz. Amikor az ajtó kinyílik, riasztó süvöltése fogadja a párost. A férfi bizonytalanul bökdösi az aktiválópanelt, amit a lány szintén árgus szemekkel figyel.

A ház belülről rideg, mint egy múzeum, és éppoly hívogató is. A férfi belsőépítészének láthatóan az a hitvallása, hogy „a több a több”, ennek jegyében egy egész Sotheby’s katalógus tartalmát szétosztotta a szobák között. Minden bőrből, aranyból és üvegből; a bútorok menő sportkocsikként parkolnak a kristálycsillárok alatt; a falak fuldokolnak a műalkotásokban. A lány tűsarkai élesen koppannak a tükörfényesre polírozott márványpadlón. Az ablak mögött a kivilágított és lüktetően eleven Los Angeles varázsszőnyegje: hétköznapi emberek és hétköznapi életek tablója odafentről, a biztonságos távolból szemlélve.

A férfi visszacsusszan az öntudatlanság állapotába, ahogy a lány magával vonszolja a barlangszerű terekben. Egy lépcsősor végében megtalálja a hálót: fagyos fehér mauzóleum zebrabőrökkel a padlón és csincsillával a párnákon, ablaka mögött őrfényként izzik a kivilágított medence. Bemanőverezi a férfit az ágyba, s csak néhány pillanattal azelőtt ereszti le a gyűrött lepedőkre, hogy meggörnyed és öklendezni kezd. Hátralép, mielőtt a hányadék szandálos lábára fröccsenne, azután hűvös tekintettel méregeti a férfit.

Miután az újra elveszti az eszméletét, a lány besurran a fürdőbe, és lázasan sikálni kezdni nyelvét a fogkrémmel. Sehogy sem tudja száműzni szájából azt a viszolyogtató ízt. Megborzong, tanulmányozza magát a tükörben, nagy levegőt vesz.

A hálóban lábujjhegyen eltipeg a padlón terjengő hányásfolt mellett, óvatosan megbökdösi ujjával a férfit. Nem reagál. Időközben össze is pisálta magát.

Most kezdődik a munka lényegi része. Először a férfi gardróbjában, ami padlótól a mennyezetig ki van tömve menő japán farmerokkal és limitált szériás sportcipőkkel; fagylaltszínű selyemingek komplett szivárványával; porvédő zsákokban felaggatott egyedi öltönyökkel. A lány figyelme a középütt álló tárlóra irányul, melynek üvegfedele alatt gyémántokkal kirakott karórák csillognak. Kistáskájából telefont húz elő és elkattint egy képet.

Elhagyja a gardróbot és visszatér a nappaliba, míg menet közben alapos leltárt készít: bútorok, festmények, műtárgyak. Egy asztalkán ezüstkeretbe foglalt fényképek sora. Kíváncsian kézbe vesz egyet. A férfi pózol rajta, karját lazán átveti sokkal idősebb társa vállán, aki ernyedt redőket vető tokája felett lucskos mosolyra húzza rózsaszín babaszáját. Úgy fest, mint valami önhitt iparmágnás, és pontosan az is: Mihail Petrov, a műtrágyagyáros oligarcha, az aktuális diktátor alkalmi cimborája. Az öntudatlan férfi a másik szobában a fia, Alekszej, a barátainak csak „Alex”, a világszerte élő számtalan orosz ficsúr egyike. A palotában mindenfelé műalkotások és régiségek, a pénz tisztára mosásának bevált kellékei.

A lány bejárja a házat, és számba veszi a tárgyakat, melyeket Alex közösségimédia-csatornájáról már jól ismer. Egy pár Gio Ponti karosszék az 1960-as évekből, értékük hozzávetőleg 35 000 dollár. Egy rózsafa Ruhlmann étkezőszett, ami már hat számjegyű tétel. Egy régi itáliai asztalka, 62 000 dollár – biztosan tudja, mert utánanézett, miután kiszúrta Alex Instagramján (ahol Roberto Cavalli papírtáskák álltak rajta, #egykisshopping hashtaggel). Mert Alex – akárcsak a barátai, akárcsak mindenki a klubban, minden kivételezett gazdag poronty tizenhárom és harminchárom között – élete minden mozzanatát dokumentálja a neten. A lány figyelmét pedig semmi sem kerüli el.

Megpördül, leltároz, fülel. Az évek során megtanulta, hogy minden háznak megvan a maga karaktere, a saját érzelmi palettája, amit csak az ilyen csendes pillanatokban ismerni fel. Ahogy felkavarodnak és leülepednek, ahogy tiktakolnak és sóhajtoznak, ahogy visszhangjaikkal kifecsegik titkaikat. Pislákoló némaságában ez a ház a falai közt zajló élet ridegségéről árulkodik. Ez az otthon érzéketlen a szenvedésre, csak a pompa, a csillogás, a külsőségek érdeklik. Akkor is üres, ha teli van.

A lány fölöslegesen elfecsérel egy percet, míg megcsodálja az Alex tulajdonában lévő gyönyörű munkákat, Christopher Wool, Brice Marden, Elizabeth Peyton festményeit. Elidőzik Richard Prince egyik képe előtt – vérfoltos sebészmaszkot viselő nővért ábrázol, akit hátulról szorongat egy árnyak közt bujkáló alak. A nővér sötét szemeivel kitekint a keretből, ahogy utolsó pillanatai leperegnek.

A lány is kezd kifogyni az időből: lassan hajnali három. Utoljára még körbejárja a házat, bekémlel a sarkokba, keresi a biztonsági kamerák árulkodó felcsillanását, de nem talál semmit – egy ilyen partiarcnak túlságosan veszélyes lenne videóra venni, ami e falak közt történik. Végül kisurran a házból, és mezítláb, tűsarkúval a kezében indul neki a Mulhollandnek, ahol hív egy taxit. Az adrenalin lecseng, kezd beütni a fáradtság.

A taxi keletnek tart, a város egy másik részébe, ahol a házakat nem rejtik vaskapuk mögé, és gondosan nyírt gyepszőnyeg helyett gyomok veszik körül őket. Mire a taxi kiteszi az Echo Park egyik bougainvilleával benőtt kis kétszintes házánál, a lány szemei már leragadnak.

Sötét és néma a ház. Átöltözik és bemászik az ágyába, fáradt még ahhoz is, hogy lemossa a bőréhez tapadó veríték és füst filmrétegét.

A férfi már ott van, lepedőbe burkolja csupasz testét. Nyomban felébred, amint a lány bemászik az ágyba; felkönyököl és tanulmányozza őt a sötétben.

– Láttam, ahogy megcsókoltad. Van okom féltékenynek lenni? – Akcentussal, álmos hangon beszél.

A lány még most is a szájában érzi a másik férfi ízét.

– Úristen, dehogy.

A férfi átnyúl felette, és felkattintja a lámpát, hogy tüzetesebben is megvizsgálja. Ujjai a lány arcán siklanak, láthatatlan zúzódásokat keresnek.

– Aggódtam miattad. Ezek az oroszok nem viccelnek.

A lány hunyorog a fényben, ahogy barátja tenyerébe fogja az arcát.

– Jól vagyok – jelenti ki, azután az összes büszke kiállás elpárolog belőle, amíg már egész testében reszket a stressztől (meg persze az izgatottságtól, az egész helyzettől). – Én vittem haza a Bugattiján. Bejutottam, Lachlan. Megvan minden.

Lachlan arca felragyog.

– Szép munka! Az én okos csajom. – Magához vonja és szenvedélyesen megcsókolja, borostájával az állát kaparja, kezei besiklanak a pizsamafelső alá.

A lány viszonozza az ölelést, kezeivel kitapintja a férfi hátán feszülő bársonyos bőrt, ujjbegyei alatt érzi megfeszülő izmait. Ahogy alámerül abba a szürkületi zónába, izgalom és kimerültség között – mint valami éber álomban, ami egyetlen időtlen folttá mossa össze a múltat, a jelent és a jövőt –, a Mulhollanden álló üvegkalitkára gondol. A Richard Prince-festményre, a fagyos szobákra tekintő véres nővérre, az éjszaka néma őrére. Ahogy börtöne fogságában csak vár és vár.

Hát Alex? Reggel majd felébred rászáradt vizeletében, és azt kívánja, bár leválaszthatná fejét a testéről. Ráír a barátaira, akiktől megtudja, hogy egy dögös barnával távozott, de ő akkor sem emlékszik semmire. Először azon tanakodik, sikerült-e megdugnia a csajt, mielőtt beájult, meg hogy numerának számít-e, ha nem emlékszik rá; épp csak egy futó pillanatra gondol bele, ki lehet. Senki sem tudja.

Én elmondhatnám neki, mert az a csaj – az én vagyok.

2.

MINDEN BŰNÖZŐNEK VAN jellemző munkamódszere, íme az enyém: figyelek és várok. Tanulmányozom az embereket, mijük van és hol van. Nem nehéz: ők maguk mutatják meg. Közösségimédia-fiókjaik mintha kitárt ablakok lennének a világukra; szinte könyörögnek, hogy kukkants be és készíts leltárt.

Alekszej Petrovot például az Instagramon találtam – szokás szerint csak görgettem a vadidegenek fotóit, amíg meg nem akadt a tekintetem egy banánsárga Bugattin és a motorháztetőjén ücsörgő férfin, akinek önelégült vigyora ékesen árulkodott arról, mit tart magáról. A hét végére már mindent tudtam róla: kik a barátai és a rokonai; hol szeret bulizni; milyen üzletekben vásárol, éttermekben eszik és klubokban iszik; továbbá, hogy nem tiszteli a nőket, gátlástalanul rasszista, és az egója a csillagokat veri. Mindez kényelmesen katalogizálva és dokumentálva, geo- és hashtagekkel felcímkézve.

Figyelek és várok. Majd amikor adódik egy alkalom, megragadom.

Nem is gondolnád, milyen könnyű közel kerülni az ilyen emberekhez. Végtére is, percre pontosan megadják napirendjüket az egész világnak; csak annyi a dolgom, hogy az útjukba sodródjak. Szélesre tárják az ajtót minden szép és/vagy szépen öltözött lánynak, nem bajlódnak a kérdésekkel, ha pedig már bent vagy, minden csak az időzítésen múlik. Kivárod, hogy a táska gazdátlanná váljon, míg a tulajdonosa kiugrik a mosdóba; hogy előkerüljenek a csíkok, és elérkezzék a bódultság kellő foka; hogy a partiarcok addig sodorjanak magukkal, amíg fel nem kínálkozik a tökéletes pillanat.

Megtanultam, hogy a gazdagok – és különösen a fiatalok – nagyon óvatlanok.

Elmondjam, mi fog történni Alekszej Petrovval? Néhány hét múlva, amikorra ez az éjjel (és vele a jelenlétem) kokaintól fűtött távoli álommá szelídül, összecsomagol majd az LV bőröndszettjébe, hogy a menő barátaival leugorjon egy hétre Los Cabosba. Fotókat posztol magáról az Instagramon, ahogy felszáll egy #gulfstream fedélzetére, talpig #versacéban, #domperignant iszik #24karany pezsgős vödörből, majd egy jacht fedélzetén napozgat #Mexikóban, körötte a #gyönyörűcsajokkal.

Míg ő nyaral, elárvult háza előtt egy furgon áll meg, oldalán egy nem létező bútorrestauráló és régiségtároló vállalkozás logójával, arra az esetre, ha a szomszédok figyelnének saját vaskapuval őrzött erődítményükből. (Nem fognak.) Partnerem – Lachlan, a férfi az ágyamból – az általam szerzett belépő- és riasztókód segítségével behatol a házba, hogy összeválogassa és a furgonba rakodja a tételeket, amiket megmutogattam neki: kettőt a kevésbé értékes órák közül, egy pár gyémántmandzsettát, a Gio Ponti székeket, az itáliai asztalkát és néhány egyéb említésre méltó műtárgyat.

Sokkal többet is elvihetnénk Alekszejtől, mégsem tesszük. Követjük a szabályokat, amiket még akkor fektettem le, amikor néhány éve belevágtam ebbe. Ne vegyél el túl sokat, ne légy mohó. Csak azt hozd, ami nem fog hiányozni. És csakis azoktól, akik megengedhetnek maguknak ennyi veszteséget.

LOPÁS 1x1

1. Sose lopj műalkotást. Bármekkora a kísértés, azok a súlyos milliókat érő képek – bármilyen elismert képzőművész alkotásai – egyszerűen eladhatatlanok. Még a latin-amerikai drogbáróknál se játszanak, mert egy lopott Basquiat soha nem értékesíthető a piacokon.

2. Ékszert lopni könnyű, de az igazán értékes darabok sokszor egyediek, épp ezért túl egyszerűen azonosíthatók. Fogd a kisebbeket, és ha kell, add el darabonként, ékkövekként.

3. A márkás holmik – drága órák, menő ruhák, tárcák – mindig megérik a fáradságot. Dobd fel a Patek Philippe-et az eBayre, és passzold el a hobokeni programozó srácnak, aki most kapta az első komolyabb fizetési csekkjét, és el akarja kápráztatni a barátait. (Itt is a türelem a kulcs: kivárni azt a fél évet, hátha a hatóságok keresik a holmit a neten.)

4. Kápé. Minden tolvaj álma. Amellett a legnehezebben megszerezhető tétel. A kőgazdag kölykök Centurion kártyákkal flangálnak, nem kitömött bukszával. Egyszer találtam 12 000 dollárt egy csengtui távközlési mágnás fiánál, pontosabban a limuzinja egyik rekeszében. Az egy szép este volt.

5. Bútor. Na, ehhez kell a szem. Ismerni kell a régiségeket, ami nem gond – mire nem jó egy művtöris végzettség? (Ha másra nem is.) Plusz bejáratott utak kellenek, hogy elpasszold a szajrét. Nem ülhetsz ki a bolhapiacra egy Nakashima Minguren kávézóasztallal, abban a reményben, hogy valaki csak ad érte 30 000 dollárt.

Elloptam három Birkin táskát és egy Fendi vidraprém kabátot a Boltkórosok valóságshow egyik sztárjának gardróbjából. Kisétáltam egy befektetési menedzser medencepartijáról táskámban egy Ming vázával; lecsórtam egy sárga gyémántgyűrűt egy kínai acélipari vállalkozás örökösének ujjáról, miután kifeküdt a Beverly Hills Hotel lakosztályának mosdójában. Egyszer még egy Maseratit is elkötöttem egy kölyökképű YouTube-sztár garázsából, akit pont a vakmerő autós mutatványai tettek híressé, bár Culver Cityben ott kellett hagynom az út szélén, mert egy ilyen ritka kocsit úgyse vett volna meg senki.

Tehát. Alekszej mandzsettagombjai egy rosszhírű belvárosi ékszerésznél fognak kikötni, aki szétszedi és újragondolva eladja őket; a karórák egy online bizományi áruház kínálatában bukkannak majd fel, ellenállhatatlan áron; míg a bútorok egy Van Nuys-i raktárépületben várják a feltámadást.

Idővel egy Efram nevű izraeli műkereskedő a raktárépület felé jár, hogy felmérje tartalmát. Ládákba rakja szerzeményeinket, és elszállítja egy svájci szabadkikötőbe, ahol senki sem bajlódik a származás ellenőrzésével, és a vásárlók hajlamosak ebül szerzett készpénzzel fizetni. Alekszej néhai értékei São Paulo, Sanghaj, Bahrein, Kijev gyűjteményeit fogják gazdagítani. Efram lenyúlja a profit hetven százalékát, ami nyíltszíni rablás, de nélküle sehol se lennénk.

A folyamat végén pedig Lachlannel testvériesen megosztozunk 145 000 dolláron.

Mennyi idő kell Alekszejnek, felfedezni, hogy kirabolták? Az Instagram-tevékenysége alapján Mexikó után három napjába telik, amíg végre kijózanodik, betántorog a nappalijába, és feltűnik neki, hogy valami nem stimmel. Azelőtt nem figyelt abban a sarokban egy pár aranyozott bársonyszék? (Ez lesz az a nap, amikor reggel nyolckor kiposztol egy palack Patront ezzel a szöveggel: Basszus, máris hiányzik a tequila.) Ezután következik a karórák hiánya. (Újabb poszt: csillogó új időmérők sora szőrös férfikarján, a geotag alapján a Beverly Hills-i Feldmar Watch Companynél. Nem tudok választani, megveszem mindet.) Ami a lényeg: nem tesz bejelentést a rendőrségen; a fajtája sosem szokott. Ki akarna bíbelődni a papírmunkával és a kotnyeles hatóságokkal néhány csecsebecse miatt, ami valószínűleg sosem kerül elő, és különben is könnyen pótolható?

Tudnod kell, hogy a szupergazdagok nem olyanok, mint te vagy én. Mi minden egyes nap minden egyes percében pontosan tudjuk, hol a pénzünk – mi az értéke és a földrajzi elhelyezkedése legféltettebb kincseinknek. A mesésen gazdagoknak annyifelé akad pénzük, hogy gyakran elfelejtik, mijük van, és annak hol kéne lennie. A tulajdonuk értéke felett érzett büszkeség – 2,3 millió egy McLaren kabrióért! – gyakran csak azt leplezi, mennyire nem érdeklik őket ezek a holmik. Az autó összetörik, a festményt hazavágja a cigarettafüst, a drága estélyi tönkremegy az első alkalommal. Túl azon, hogy kérkedni lehet vele, a szépség múlandó – mindig akad egy újabb, szebb csecsebecse a pótlására.

Könnyen jött, könnyen megy.

3.

LOS ANGELESBEN OLYAN A NOVEMBER, mint máshol a nyár. A Santa Ana-szelek hátán hőhullám érkezik, és a nap ropogósra süti a kanyonok földtakaróját, hogy előhozza a borzok bűzét és a jázminillatot. Kis otthonomban a bougainvillea indái az ablakoknak koccannak, szenvedélyes haláltánccal rázzák le leveleiket.

Ezen a pénteken, egy hónappal az Alekszej-meló után, későn kelek az üres házban. Leautózom a dombról egy kávéra és jógaórára, azután visszatérek, hogy kiüljek egy regénnyel a tornácomra, és élvezzem a csendes délelőttöt. A szomszédom, Lisa átpakolja a csomagtartóból a hátsó kertbe az ellátmányt: a nagy halom műtrágyát, ami valószínűleg a kis marihuánaültetvényén végzi. Biccent, ahogy elhalad előttem.

Már három éve élek itt, szellős és meghitt kétszintes bungalómban, ami száz évvel korábban vadászkunyhóként kezdte pályafutását. Anyámmal osztozom rajta. Otthonunk megbújik Echo Park egy elfeledett sarkában, lerongyolódott és gazos – túlságosan félreeső az ingatlanfejlesztőknek, és nem elég menő a feltörekvő hipsztereknek, akik az egész dombon felverik az árakat. Ha egy borús napon megállsz idekint, lentről idehallod az autópálya moraját, de máskülönben úgy érzed, mintha messze-messze kerülnél a nagyvárostól.

Szomszédaim gandzsát termesztenek a kertjükben, törött cserepeket gyűjtenek, költeményeket és politikai kiáltványokat írnak, tengeri üveggel dekorálják a kerítésüket. Itt aztán senki nem aggódik a gyepszőnyeg állapota miatt; senkinek sincs olyan pázsitja, amit nyírni kéne. Errefelé mást értékelnek: a teret, a magánszférát, az előítéletek hiányát. Már egy éve laktam itt, mire megtudtam Lisa nevét, azt is csak azért, mert tévedésből hozzám dobták be a The Herb Quarterlyt.

A következő körénél intek neki, és átkelek saját elhanyagolt telkemen a kettőnk ingatlanját elválasztó düledező kerítéshez.

– Hé, lenne valamim számodra.

Mielőtt felém indul, kertészkesztyűjével félresöpri homlokából rakoncátlan és őszülő hajfürtjeit. Amint elég közel kerül, átnyúlok a kerítés felett, és egy összehajtott csekket dugok farmerja zsebébe.

– A kölyköknek.

Nadrágjába törli kesztyűs kezét, barna földnyomokat hagy a farzsebén.

– Megint?

– Jól megy a meló.

Bólint, és felvillant egy torz mosolyt.

– Jó neked. Jó nekünk. – Nyilván különösnek találja, hogy szomszédja, a „műkereskedő” rendszeresen négy számjegyű összegre kiállított csekkekkel tömi, de még sosem tett rá megjegyzést. Még ha tudná is, fut át az agyamon, szerintem akkor sem ítélkezne. Egy nonprofit céget visz, ami jogi képviseletet nyújt a bíróság elé kerülő kiskorúaknak – csupa olyan kölyöknek, akik bántalmazás és elhanyagolás miatt kerülnek oda. Biztos ugyanúgy szórakoztatná őt is, mint engem, ha tudná, hogy a világ leginkább elkényeztetett kölykeinek a pénze vándorol azokhoz, akiknek a legkevesebb jut belőle.

(Amúgy igen, tisztában vagyok vele, hogy a csekk kísérlet bűntudatom enyhítésére – mint mikor a mások verítékéből meggazdagodó vállalatvezetők jótékonysági szervezeteket támogatnak és „filantrópoknak” nevezik magukat –, de igazából ezen mindenki csak nyer, nem?)

Lisa elnéz a vállam felett a bungaló felé.

– Láttam, a mamád már hajnalban taxiba ült.

– A városba ment CT-re.

Bujdosó aggodalom.

– Minden oké?

– Igen, csak a szokásos utógondozás. Az orvosa bizakodó. A legutolsó néhány CT nagyon ígéretes, szóval úgy tűnik… – Hagyom kicsengeni a gondolatot, túlságosan is babonásan ahhoz, hogy kimondjam a szót, ami leginkább a számra kívánkozik: legyőzte.

– Nagy megkönnyebbülés lehet. – Előre-hátra ingázik gumicsizmája talpán. – Szóval, hogyan tovább? Akkor is maradsz, ha tiszta lesz?

Ez a szó – tiszta – görcsbe rántja a gyomrom. A tiszta mentességet jelent valamitől, de ugyanúgy kék égboltot, szabadságot, korlátlan jövőt is. Újabban hagyom magam elábrándozni… épp csak egy kicsit. Éjjel azon kapom magam, hogy Lachlan sekélyes légzését hallgatom, és mindenféle esélyeket latolgatok. Tényleg, hogyan tovább? Dacára annak, mekkora adrenalinfröccs minden meló – mekkora önigazolás, nem beszélve az anyagi előnyökről –, sosem terveztem, hogy örökre ezt csinálom.

– Még nem tudom – vonok vállat. – Nem nagyon találom itt a helyem. Gondoltam rá, hogy visszamegyek New Yorkba. – Ami igaz is, bár amikor néhány hónapja megemlítettem anyámnak (Ha majd újra igazán és teljesen egészséges leszel, talán visszatérek a keleti partra.), az arcán tükröződő rettenet visszatartott attól, hogy tovább boncolgassam a kérdést.

– Talán nem árt egy újrakezdés – jegyzi meg Lisa kedvesen. Félrefésüli a haját és rám függeszti a szemét. Elpirulok.

Egy autó fordul be az útra és döcög át lassan a felhullámosodott aszfalton. Lachlan régi BMW-je, a kimerítő kaptatótól pörgő-hörgő motorral.

Lisa felvonja egyik szemöldökét, kisujjával mélyebbre tolja zsebében a csekket, és vállára veti a zsákját.

– Majd egyik nap ugorj be egy kis teafűért – teszi hozzá, mielőtt Lachlan beparkol mögé a felhajtóra. Eltűnik a kertjében.

Ajtócsapódás hallatszik, azután érzem, ahogy Lachlan karja a derekamra fonódik, csípője hozzám simul. Megfordulok a karjai közt, hogy szembekerüljek vele. Ajkai átsuhannak a homlokomon, le az arcom oldalán, végig a nyakamon.

– Jó hangulatban vagy – jegyzem meg.

Hátrébb lép, kigombolja ingjén a legfelső gombot, és letörli a verítéket a homlokáról. Egyik tenyerével árnyékot vet az arcára; éjszakai ragadozó, áttetsző kék szeme és fakó bőre sötétebb helyekre való, mint a napsütötte LA.

– Kicsit bosszús vagyok, ami azt illeti. Efram nem jött el.

– Mi? Miért?

Még tartozik 47 000 dollárral az Alekszej-melóért. Talán mégsem kellett volna odaadnom azt a csekket Lisának, gondolom riadtan.

Lachlan megvonja a vállát.

– Ki tudja? Volt már ilyen. Nyilván kiütötte magát, vagy valami; olyankor nem lehet elérni. Hagytam neki üzenetet. Mindegy, úgyis visszamegyek, és foglalkozom kicsit a dolgaimmal, szóval talán beugrok az üzletébe, ha már úgyis a nyugati oldalon járok.

– Aha. – Szóval Lachlan azt tervezi, hogy megint felszívódik, amíg nem jön valami újabb munka. Jobban ismerem annál, hogy megkérdezzem, mikor jön vissza.

Elmondom, mit tudok róla: Írországban nőtt fel, iszonyú nyomorban, kiterjedt katolikus családban, ahol minden fiókra jut egy poronty. A színházban látta a megváltást, és húszévesen az Államokba jött, hogy karriert csináljon a Broadwayn. Mindez két évtizede történt, de az ellene összeesküvő körülményeket, melyek elvezettek három évvel ezelőtti találkozásunkhoz, teljes homály fedi. Annyira kevés részletet oszt meg a múltjából, hogy egy kamion megfordul a hézagokban.

Annyit azért tudok, hogy a színészkedés nem jött össze. Kis szerepekben és jelentéktelen színházakban küszködött, előbb New Yorkban, azután Chicagóban, végül LA-ben, majd az áttörést jelentő független film forgatásának első napján kirúgták azzal, hogy az akcentusa „túlságosan ír”. Végül aztán felfedezett egy jövedelmezőbb, bár kevésbé törvényes lehetőséget, hogy kamatoztassa színészi tehetségét. Szélhámos lett.

Eleinte nem nagyon kedveltem, de idővel ráismertem benne a rokon lélekre. Valakire, aki tudja, milyen az élet peremén sodródni, és vágyakozva befelé tekintgetni. Aki tudja, milyen gyerekként konzervbabot vacsorázni és azon tűnődni, mi kell hozzá, hogy rostélyost ehessen. Aki egykor hitt abban, hogy a művészet – esetében a színház, nálam a képzőművészet – kiutat jelent számára a sivár életből, azután mindenfelől csak falakba ütközött. Aki pontosan tudja, miért dönt valaki úgy, hogy inkább elhallgatja a múltját.

Lachlan megbízható partner, csak társnak nem valami jó. Együtt melózunk, bevetünk mindent, ami kell, azután hetekre eltűnik, és még a telefont se veszi fel. Tudom, hogy nélkülem is dolgozik, de sosem fogja elmondani, mit. Azután az éjszaka közepén arra ébredek, hogy bemászik mellém az ágyba, és a combjaim közé csúsztatja a kezét. Én pedig minden alkalommal felé fordulok és megnyílok előtte. Nem kérdem, merre járt; nem akarom tudni. Csak örülök, hogy visszatér. Őszintén szólva, túlságosan is függök tőle ahhoz, hogy firtassam a témát.

Hogy szeretem-e? Nem tudnám tiszta lelkiismerettel azt mondani, hogy igen, de azt se, hogy nem. Van még valami, amit tudok róla: elolvadok, ha csupasz bőrömre fekteti a kezét. Amikor belép egy szobába, ahol én is ott vagyok, mintha elektromos áram keringene köztünk. Ő az egyetlen ember a világon, aki mindent tud arról, ki vagyok és honnét jöttem, ami olyan kiszolgáltatottá tesz, hogy az egyszerre ijesztő és izgalmas.

A szerelemnek számtalan válfaja létezik – az étlapon se csak egy íz szerepel –, és nem látom okát, hogy ez miért ne lehetne az egyik. A szerelem szó bármit jelenthet, amíg a két érintett meg tud egyezni a jelentésében.

Alig néhány héttel a megismerkedésünk után azt mondta, szeret. Úgy döntöttem, elhiszem.

Vagy talán csak ennyire jó színész.

– El kell hoznom a mamámat a klinikáról – sóhajtok fel.

Nyugatnak autózom a verőfényes délben, vissza a városnak abba a felébe, ahol célpontjaim általában élnek. A diagnosztikai központ Nyugat-Hollywoodban van, alacsony tömbje kinövésként tapad rá a Cedars-Sinai komplexumra. Ahogy lehúzódok, kiszúrom anyát, aki a lépcsőn ül, ujjai közt a meggyújtatlan cigarettával, vállán a könnyű ruha félrecsúszó pántjával.

Lelassítok és hunyorogva nézem a szélvédőn át. Ahogy továbbhaladok a parkoló felé, agyam átrágja magát a tabló szokatlan elemein: anyám idekint van, ahelyett hogy bent lenne. Cigarettát forgat az ujjai közt, pedig három éve leszokott. Üres és távoli a tekintete, ahogy hunyorogva néz a gyér novemberi fénybe.

Felemeli fejét, amikor lehúzódom elé és leeresztem az ablakot. Bágyadt mosollyal néz rám. Túlságosan rózsaszín rúzsa elkenődik felső ajkán.

– Elkéstem?

– Nem – feleli. – Már végeztem.

Vetek egy pillantást a műszerfal órájára. Megesküdnék rá, hogy delet mondott, és még csak 11.53.

– Miért vagy idekint? Azt hittem, bent találkozunk.

Felsóhajt és küszködve feláll, az inak a csuklójában fájdalmasan megfeszülnek, ahogy talpra tornássza magát.

– Nem bírtam már ott bent. Olyan hideg van. Ki kellett jönnöm a napra. Amúgy is korábban végeztünk.

Kitárja az ajtót, és óvatosan leereszkedik a repedezett bőrülésre. Egy bűvészmozdulattal máris eltüntette a cigarettát a csípőjén lógó táskába. Ujjaival feltupírozza a haját, és egyenesen a szélvédőre mered.

– Mehetünk.

Anyám, az én meseszép anyám – Istenem, gyerekként mennyire bálványoztam! Ahogy a haja kókuszillatot árasztott és aranyfényben csillant a napon; ahogy fényes ajkai ragacsosan arcomra préselődtek, és hátrahagyták szeretetének nyomait; ahogy a mellkasához simulva úgy éreztem, mintha belefúrnám magam abba a meghitten puha hústömegbe, és belevackolnám magam. Nevetett mindenen, egyre erősödő és szárnyra kapó kacajjal: savanyú arcomon, mikor fagyos bundás virslit adott vacsorára; a végrehajtón, aki jókora hátsóját vakarászta, míg elvontatták a kocsinkat; a házinénin, aki elől a fürdőbe rejtőztünk, valahányszor eljött, hogy a lakbérhátralékot követelje.

– Muszáj nevetni – ingatta a fejét, mintha teljesen ki lenne szolgáltatva az életöröm kényszerének.

Manapság már nem kacag annyit. Ez jobban megfájdítja a szívem, mint bármi más, ami vele történt. Azon a napon hagyott fel a nevetéssel, amikor az orvos szembesítette a kilátásokkal. Nem csupán „fáradt”, amire hivatkozni szokott; nem azért fogy, mert nincs étvágya. Non-Hodgkin limfómája van – rákja, ami kezelhető, de csak méregdrágán, és még így is hajlamos rá, hogy a semmiből új erőre kapjon.

Ezen azért már nem muszáj nevetni. Anyám mégis megpróbálta.

– Jaj, drágám, minden oké, majd kitalálok valamit. A végén minden rendbe jön. – Ezt hajtogatta az első napon, az orvos távozása után, és a kezemet szorongatta, míg sírtam. Próbált könnyed hangot megütni, de én kihallottam belőle a hazugságot.

Anyám mindig úgy élte az életét, mintha vasúton utazna, és alig várná, mi lesz a következő megálló. Ha nem tetszik a környék, legfeljebb visszaszáll a vonatra, és továbbmegy a következő állomásra. Aznap a rendelőben nemcsak az derült ki számára, hogy a létező legrosszabb helyen szállt le, de az is, hogy számára alighanem ez a végállomás.

Történt ez közel három éve.

Szóval most ilyen a mamám. A haja még rövid és seprűs, ahogy az utolsó kemó óta visszanőtt; göndörsége oda, szőkesége ordítóan mesterséges. Mellkasa beesett, kikönyökölnek a bordái. Puha kezei eresek, hiába próbálja elterelni a figyelmet meggypiros körömlakkjával. Ösztövér és törékeny, már kicsit sem puha és csillogó. Negyvennyolc éves, de tízzel idősebbnek látszik.

Ma kitett magáért – a ruha, az ajakrúzs –, amit jó látni, de ez sem oldja a rossz előérzetet, hogy van valami. Egy köteg papírt látok négyrét hajtva és a szoknyája zsebébe tuszkolva.

– Várj csak… máris megvan az eredmény? Mit mondott az orvos?

– Semmit – vágja rá. – Nem mondott semmit.

– Baromság. – Átnyúlok a kocsi belső terében, és próbálom kihúzni a jelentést a zsebéből. Félreüti a kezem.

– Azt mondod, ugorjunk el a pedikűröshöz? – kérdezi színlelt jókedvvel, mint egy kiskölyök, aki spárgát kap jégkrém helyett.

– Azt mondod, előbb elárulod, mi lett az eredmény?

Még egyszer felé kapok, s ezúttal mozdulatlan marad, ahogy kicsempészem zsebéből a jelentést, gondosan, nehogy elszakítsam. Pergődobként ver a szívem, mert máris tudom, mi áll benne. Tudom anyám lemondó arcából, az elmázolt fekete foltokból a szeme alatt, ahol nemrég leolvadt a szemfesték. Tudom, mert az élet egyszerűen ilyen. Amikor már azt hinnéd, végre berúghatod a gólt, felnézel, és azt látod, hogy míg te a labdára koncentráltál, távolabb vitték a kaput.

Tekintetem még a CT-vizsgálat eredményét böngészi – kibogozhatatlan grafikonok, hosszú bekezdéseken át terjengő orvosi szakzsargon –, de már tudom, mit fogok kihámozni belőle. Ott is van, az utolsó oldalán: a jól ismert szürke tumorok árnyakként vetülnek anyám testének szeletkéire, nyújtóztatják formátlan kezeiket a lépe, a gyomra, a gerince felé.

– Kiújult – mondja ki anyám. – Megint.

A saját gyomromban is érzem a tehetetlenség szorongatóan sötét érzését.

– Ó, istenem… Nem. Nem, nem, nem!

Elveszi tőlem a lapokat, és takarosan összehajtja őket a ráncok mentén.

– Tudtuk, hogy valószínűleg ez lesz – jegyzi meg csendesen.

– Nem, nem tudtuk. Az utolsó kezeléssel eljutottunk oda, az orvos is mondta, hogy már… Jézusom! Én ezt nem értem… – Elhal a hangom, mielőtt befejezném, mert nem ide akarok kilyukadni, de az első gondolatom akkor is az, hogy átvertek minket. De azt mondta… ez nem tisztességes, gondolom, mintha kölyökként kicsapnám a hisztit. Parkolóállásba teszem a váltót. – Beszélek az orvossal. Ez nem járja.

– Ne – állít meg. – Kérlek. Dr. Hawthorne-nel átbeszéltük az egészet, és máris van egy új tervünk. Ki akarja próbálni a radio-immunterápiát. Van egy vadiúj gyógyszer – nem tudom, talán Advextrix? –, csak most hagyta jóvá a felügyelet, de tényleg biztatóak az eredményei. Jobbak még az őssejt-beültetésnél is. Szerinte ideális jelölt vagyok. – Halk kuncogás. – Ráadásul most a hajam se fog kihullani. Nem kell látnod biliárdgolyóként.

– Jaj, anya. – Kipréselek magamból egy bágyadt mosolyt. – A hajad legyen a legnagyobb gondunk.

Kitartóan mered maga elé, a Beverly Boulevardon suhanó autókra.

– A gyógyszer. Drága, ez minden. Nem fedezi a biztosításom.

Naná, hogy nem.

– Majd kitalálok valamit.

Félrekapja a tekintetét, sűrűn pislog egymáshoz ragadt pilláival.

– Minden adag vagy tizenötezer dollár. Összesen tizenhat kell.

– Ne izgasson. Te csak azzal törődj, hogy újra egészséges legyél. A többit bízd rám.

– Azt teszem. Te vagy az egyetlen, akiben bízom, te is tudod. – Rám néz. – Jaj, szívem, ne idegeskedj. Csak az a fontos, hogy mi ketten itt vagyunk egymásnak. Ez minden, ami maradt.

Bólintok és felé nyújtom a kezem. Azt hiszem, még mindig van egy számla az asztalomon anya legutóbbi kezeléséről – az a számla, amit Efram pénzéből reméltem kiegyenlíteni. Ez lesz a non-Hodgkin limfóma harmadik diadalmas visszatérése: sem az első kezelés (szimpla kemó; anyám csontra lecsupaszított biztosítása ezt is csak részlegesen fedezte), sem a második (az agresszív őssejtbeültetés, amit egyáltalán nem fedezett) nem tartóztatta fel a tumorokat egy évnél tovább. Amikor legutóbb összesítettem anyám betegségének költségeit, közeledtünk a hat számjegyű határhoz. Ezzel a harmadik körrel meglesz a hét is.

Sikítani tudnék. Az őssejtes módszernek nyolcvankét százalékos eséllyel működnie kellett volna; biztosra vettem anya felépülését, mert mi az esélye annak, hogy pont a tizennyolc százalékban legyen? Vagy nem ezért bólintottam rá, méghozzá habozás nélkül, az arcpirítóan magas árcédulára? Nem ezzel a nemes céllal mentegettem minden rosszat, amit az elmúlt néhány évben tettem?

Kis híján sikerült, gondolom most, ahogy beindítom a motort, és besorolok a forgalomba. Csak mikor magamon érzem anyám hűvös kezét, amint egy zsebkendőt tuszkol az ujjaim közé, akkor eszmélek rá, hogy potyognak a könnyeim. Már azt sem tudom, kit vagy mit siratok: anyámat és a láthatatlan tumorokat, ahogy belülről felfalják, vagy a saját jövőmet, amiért minden újra belevész a ködbe.

Anyával teljes csendben autózunk haza, diagnózisa roppant sziklaként ékelődik közénk. Agyamban lefuttatom az összes mi lesz most forgatókönyvet. A gyógyszer csak az egyik fele, de ez a kör legalább félmillióba fog fájni. Amilyen optimista alkat vagyok, még új célpontom sincs – naivitásomban azt hittem, ezután talán egészen más vizekre evezhetek. Most bőszen pörgetem lelki szemeim előtt az arcokat, akiket a közösségi médiában követek, az összes kis trónörököst és elsőbálozó celebfiókát, aki e pillanatban is Beverly Hillsben páváskodik. Próbálok visszaemlékezni az Insta-fiókok nyomán készült gondos leltárra. Gonosz kis szikra pattog bennem, ahogy erre gondolok; haragom segít felülemelkedni általános fáradtságomon. Újra elememben vagyok.

Amikor hazaérkezünk, meglepve látom, hogy Lachlan kocsija még a felhajtón parkol. Mozgolódást látok a függönynél; sápadt arca megvillan az üveg mögött, mielőtt újra eltűnik.

Arra lépünk be, hogy a lámpák lekapcsolva és a redőnyök leeresztve – egész otthonomra félhomály borul. Felkattintom a kapcsolót, és meglátom Lachlant az ajtó mögött, ahogy hunyorog a hirtelen fényárban. Leoltja a fényeket, mielőtt behúz magával.

Anyám habozva megáll mögöttem, mire Lachlan a vállam felett ránéz.

– Minden rendben, Lily-belle? Hogy sikerültek a vizsgálatok?

– Nem túl jól – válaszolja anyám –, de most inkább ne beszéljünk erről. Miért kapcsolod le a lámpát?

Lachlan felém sandít, arcára árnyékot vet a nyugtalanság.

– Beszélnünk kell – suttogja. Megragadja a könyököm, és a nappali félreeső sarka felé terel. – Nem bánod, Lily-belle? Váltanék pár szót Ninával.

Anya bólint, de egy gleccser tempójában indul a konyha felé, szemében leplezetlen kíváncsiság csillog.

– Készítek valami harapnivalót.

Amint hallótávolságon kívül kerül, Lachlan közel von magához, és a fülembe suttog.

– Itt járt a rendőrség.

Hátrahőkölök.

– Mi? Mikor?

– Egy-két órája. Nem sokkal azután, hogy elmentél a mamádért.

– Mit akartak? Beszéltél velük?

– Jesszusom, dehogy, akkora idióta azért nem vagyok. Elrejtőztem a mosdóban, és meg se hallottam a kopogásukat, vili? Viszont tény, hogy téged kerestek. Hallottam, amikor kérdezték a szomszédodat, hogy itt laksz-e.

– Lisát? Mit mondott nekik?

– Azt mondta, nem tudja a neved. Találékony, meg kell hagyni.

Köszi, Lisa, gondolom.

– Elárulták neki, miért akarnak beszélni velem?

Lachlan megrázza a fejét.

– Hát, ha valami komoly lenne, nem kopogtatnának udvariasan az ajtómon. – Elcsuklik a hangom. – Igaz?

Elfordulok, és meglátom anyámat, kezében egy tányérra való keksszel. Tekintete Lachlan felé rebben, majd vissza rám, amiből kiderül számomra, hogy túl hangosan beszéltünk.

– Mit műveltél? – kérdez rá.

Egy pillanatra teljesen megkukulok, mert mit lehet felelni erre?

Három éve, mióta anyám a betegsége miatt nem tud dolgozni, én tartom el magunkat. Amennyire ő és mindenki más tudja, műkereskedő vagyok, aki múlt század közepi skandináv dizájnnal és brazil modernizmussal turbózza fel a keleti oldalon élő hipszterek otthonait. Ezt a benyomást erősítendő fenntartok egy kis üzletet Highland Parkban, a kirakatban maroknyi porosodó Torbjørn Afdal-darabbal és egy BEJELENTKEZÉS TELEFONON táblával. Hetente néhányszor elmegyek oda, csak ülök a csendben, olvasgatok és az Instát nézem a laptopomon. (Az üzlet emellett hasznos más, kevéssé törvényes módokon szerzett pénzek tisztára mosásához is.)

Úgy teszek, mintha az alkalmi bútoreladások húsz százalékos jutalékából valahogy össze lehetne gereblyézni azt a hat számjegyű bevételt, ami nemcsak a megélhetési költségeinket fedezi, de az orvosi számlákat és nem elhanyagolható diákhitelem is. Valószínűtlen, elismerem, de nem lehetetlen. Anyám persze gyanítja az igazságot. Végtére is szélhámos (pontosabban: szélhámos volt); még Lachlannek is ő mutatott be.

A nagy formátumú pókerjátszmákon találkoztak, amiken anyám négy éve dolgozott, amikor még tudott dolgozni. „A svindlerek szagról felismerik egymást”, magyarázta egyszer Lachlan. A szakmai tisztelet barátságba fordult, noha Lily még azelőtt lebetegedett, hogy közös melót vállalhattak volna. Mire Los Angelesbe hívott, hogy gondoskodjak róla, az ágyból is alig tudott felkelni, és Lachlan közbelépett, hogy segítő kezet nyújtson neki.

Legalábbis ezt meséli Lachlan. Anyámmal sosem beszélünk Lachlan dolgairól; ezt is eltemetjük a többi érinthetetlen téma közé, mint a család, a kudarc vagy a halál.

Szóval nyilván eltűnődött már azon, hogy Lachlan belőlem is szélhámost csinált – nemcsak „bulizni” megyünk, amikor eltűnünk az éjszakában –, de akkor is szőrmentén bánunk ezzel a témával, valahol a színlelés és a szelektív vakság határán. Még ha sejti is az igazat, akkor se vallanám be neki. Nem tudnám elviselni, hogy anyám csalódjon bennem.

Most viszont azon tűnődöm, mekkora hülyeség volt valaha is azt hinni, hogy átverhetem. Arckifejezése alapján pontosan tudja, mit keresett nálunk a rendőrség.

– Nem műveltem semmit – felelek kapkodva. – Ne aggódj miattam. Biztos csak valami félreértés.

Abból, ahogy a tekintete ide-oda jár, igenis aggódik. A vállam felett Lachlanre néz, és megváltozik az arca, mintha leolvasna róla valamit.

– El kell menned – közli színtelen hangon. – Most azonnal. Tűnj el a városból, mielőtt visszajönnek.

Elnevetem magam. Tűnjek el. Na persze.

Ha anyám gyerekkoromban profi szinten űzött valamit, az az eltűnés. Először akkor éjjel tűntünk el, amikor anyám vadászpuskával kergette ki apámat a lakásból. Előtte töltöttem be a hetet, s ha jól számolok, közel két tucat alkalommal kellett még odébbállnunk, mire leérettségiztem. Eltűntünk, ha nem tudtuk fizetni a bérleti díjat; eltűntünk, mikor egy féltékeny feleség felbukkant az ajtónk előtt; eltűntünk, mikor a rendőrök a kaszinóban razziáztak, és anyát is bevitték kihallgatásra. Eltűntünk, mert anyám szerint letartóztathatják, ha maradunk; eltűntünk, mikor elfogytak a lehetőségek, vagy csak nem tetszett a környék. Magunk mögött hagytuk Miamit, Atlantic Cityt, San Franciscót, Las Vegast, Dallast, New Orleanst, a Tahoe-tavat. Eltűntünk akkor is, ha anyám megígérte, hogy soha többé nem kell eltűnnünk.

– Nem hagylak így itt, anya. Ne légy nevetséges. Rákos vagy. Szükséged van valakire, aki gondoskodik rólad.

Könnyekre és ellágyulásra számítok, ehelyett arca valami mozdulatlanná és megingathatatlanná keményedik.

– Az ég szerelmére, Nina – csóválja a fejét. – Azzal nem segítesz, ha börtönbe záratod magad.

Anyám arcáról kiábrándultságot, sőt haragot olvasok le, mintha cserbenhagytam volna, és ennek most mindketten meginnánk a levét. Most először, mióta Los Angelesbe jöttem, kezd komolyan megrémíteni, hogy mi lett belőlem.

4.

SZÓVAL SIMLIS VAGYOK. Mondhatjuk, hogy az alma nem esik messze a fájától – csavargók és piti tolvajok, alkalmi és hivatásos bűnözők vére csordogál bennem –, de az az igazság, hogy sosem erre neveltek. Valaha volt Jövőm. Legalábbis anyám mindig ezt mondta, amikor késő éjjel rajtakapott, hogy a Büszkeség és balítéletet olvasom a takaró alatt, zseblámpafénynél: „Neked van Jövőd, kicsim. Te vagy az első ebben a családban.” Amikor parancsra produkáltam magam a férfilátogatóknak, és komplikált osztásokat végeztem fejben, míg ők a dirty martinijukat kortyolgatták megereszkedett kanapénkon: „Ugye, milyen eszes lány? Van Jövője.” Amikor megmondtam neki, hogy főiskolára szeretnék menni, de tudtam, hogy nem engedhetjük meg magunknak: „A pénz miatt ne aggódj, kincsem. Ez most a Jövődről szól.”

Egy ideig hittem is neki. Bevettem a nagy amerikai mítoszt, a gyümölcsöző kemény munkát és önerőből való érvényesülést dicsőítő egész puritán etikát. Ez még akkoriban volt, amikor elhittem, hogy a pálya egyik irányba sem lejt. Amikor nem tudtam, hogy még csak nem is sima és egyenes – hogy azoknak, akik a többséghez hasonlóan nem születnek bele a kiváltságokba, meredek és rögös kaptató, aminek a legaljáról próbálunk felkapaszkodni, miközben egy böhömnagy követ görgetünk magunk előtt.

Anyámnak megvolt az a képessége, hogy bármit elhitessen. Hatalmas adomány ez, pláne egy szélhámosnak. Akármelyik férfit meg tudta igézni tágra nyílt, tavaszi tóként kéklő, ártatlan szemével, és meggyőzte bármiről, amiről csak akarta: a csekk már úton van; az a nyaklánc csak tévedésből került a táskájába; még életében senkit nem szeretett úgy, mint őt.

Igazából csak egyvalakit szeretett: engem. Ezt biztosan tudtam. Mi ketten álltunk az egész világgal szemben, amióta csak páros lábbal kirúgta apámat. Ezért is hittem sokáig, hogy anyám sose hazudna nekem, és végképp nem arról, mi lesz belőlem.

Talán igazából nem is hazudott nekem, legalábbis szántszándékkal. Talán igazából csak önmagának hazudott.

Lehetett svindler, de cinikus soha. Hitt, teljes szívéből hitt az élet nagy lehetőségében. Mindig csak egy hajszál választott el minket a nagy durranástól, még ha közben ragasztószalag tartotta is össze a cipőimet, és zsinórban három hétig héjában sült krumplit ettünk vacsorára. Amikor pedig eljöttek azok a lehetőségek – amikor nagyot ment a kártyaasztalnál, vagy kifogott egy méretes halat –, királynőként éltünk. Vacsorák a szállodai éttermekben, tűzpiros kabrió a ház előtt, többszintes Barbie Álomház csúszdával… Sosem tekintett messzebbre, nem tett félre azokra az időkre, amikor a végrehajtók elviszik a tűzpiros kabriót, de ki hibáztatná érte? Bízott benne, hogy az ég majd gondoskodik rólunk, és gondoskodott is – egészen addig a pillanatig, amikor már nem.

Anyám szép volt, de nem sugárzó szépség – annál sokkal veszedelmesebb. Megvolt benne a szexi kiscica ártatlansága, keverve egy kisgyermek rózsás arcbőrével, azokkal a hatalmas kék szemekkel és a szőkeséggel, amit csak kicsit kellett feldobni a kencékkel. Egész teste kerekdeden gömbölyödött, amit tökéletesre csiszolt riszálással hangsúlyozott ki. (A vegasi suliban egyszer hallottam egy kölyköt, aki „Csöcsi McGee”-nek hívta, de miután tökön rúgtam, többet nem csinálta.)

Lilla Russónak hívták igazából, bár legtöbbször a Lily Ross művésznevet használta. Olasz családból származott, ami több szálon kötődött a maffiához, legalábbis ezt mesélte. Ki tudja? Sosem találkoztam a nagyszüleimmel, akik minden kapcsolatot megszakítottak vele, miután házasságon kívül szült gyereket (engem) egy kolumbiai pókerjátékosnak. (Nem tudom biztosan, melyik bűnét nem tudták neki megbocsátani: a babát, a gyűrű hiányát vagy a szerető származását.) Egyszer azt mesélte, hogy a nagyapám a baltimore-i maffia pénzbehajtója, vagy fél tucat gyilkossággal a háta mögött. Anyám ugyanúgy nem akart részt venni a család életében, ahogyan a család sem akarta, hogy részt vegyen.

Életem első éveit az apám határozta meg, akinek szerencsejátékosi karrierjét vándormadarakként követtük – aktuális költőhelyünket az évszak és a szerencse határozta meg. Ha őrá gondolok, leginkább arcszeszének citromos illata jut eszembe, meg ahogy felkapott, és olyan magasra repített, hogy a hajam a mennyezetet súrolta, miközben nevetve hallgatta rémült sikolyaimat és anyám tiltakozását. Ő nem annyira a szélhámosságban, mint inkább az erőszakban hitt.

Anyám akkoriban alkalmi munkákat vállalt – jobbára pincérnőként –, míg főállásban engem védett apámtól: elbarikádozott a szobámban, mikor részegen állított haza; odaállt közénk, hogy ne rajtam csattanjon az ökle. Hétéves koromban egyik este nem sikerült eltérítenie apámat, aki olyan erővel vágott a falnak, hogy egy időre elveszítettem az eszméletem. Arra tértem magamhoz, hogy anyám véres arccal apám ágyékának szegezi a saját vadászpuskáját. Máskor bársonyosan lágy hangja élessé és halálosan komollyá dermedt. „Ha még egyszer hozzáérsz, esküszöm, hogy szétlövöm a töködet. Most pedig húzz innen a picsába, és többé vissza se gyere.”

Apám úgy is tett, behúzott farokkal elkullogott, mint egy kivert kutya. Mielőtt a nap felkelt, anyám mindenünket a kocsiba pakolta. Ahogy elhagytuk New Orleanst – úton Floridába, „az egyik barátja barátjához” –, felém fordult, és megfogta a kezem.

– Most már csak mi vagyunk egymásnak – suttogta érdes hangon. – És soha, de soha nem engedem, hogy bárki még egyszer bántson. Megígérem.

Nem is engedte. Amikor egy fiú a szomszéd házból elcsórta a biciklimet, rohamléptekkel átkelt az udvaron, és addig verte a kölyköt a falhoz, amíg sírva fakadt, és elárulta, hová dugta. Amikor a lányok az osztályból a súlyommal szívattak, odament az otthonukhoz, becsöngetett, és leüvöltötte a szülők haját. Egy tanár sem buktatott meg, mert nem akarta, hogy anyám lerohanja a parkolóban.

Ha pedig a konfrontáció sem oldotta meg a problémát, előhúzta a cilinderből a végleges megoldást.

– Oké – közölte velem. – Álljunk tovább, és próbáljuk meg máshol.

Apám elüldözésének nem várt következményei lettek. Anya többé nem tudta fizetni a számlákat a részmunkaidős pincérnősködésből. Ekkor nyergelt át az egyetlen másik foglalkozásra, amit ismert: a bűnözésre.

Anyám a gyengéd kényszerítésben hitt. A csáberő a hozzáféréshez kellett: egy hitelkártyához, egy bankszámlához, egy fickóhoz, aki ideig-óráig fizette a bérletet. Nős férfiakat pécézett ki, rosszalkodó házasembereket, akik túlságosan féltek a feleségüktől, hogy rendőrségi feljelentést tegyenek, ha a számlájukról váratlanul eltűnt 5000 dollár. Befolyásos és öntelt férfiakat, akik sosem ismerték volna be, hogy egy szélhámosnő átverte őket. Szerintem így állt bosszút minden férfin, aki valaha is alábecsülte őt: az angoltanárán, aki a gimiben molesztálta; az apján, aki kitagadta; a férjén, aki ütötte-verte.

Amikor nem kínálkozott alkalmas célpont, kaszinókban lógott, kártyaasztaloknál dolgozott, és várta az adódó alkalmat. Néha felöltöztetett a legcsicsásabb ruhámba – kék bársony, rózsaszín taft, búzasárga csipke, soroljam még? –, és elvitt a csillogó palotákba, ahol dolgozott. Leparkolt a kaszinó legszebb éttermébe egy vastag könyvvel és egy tízdollárossal; a pincérnők mogyoróval és szénsavas narancslével kényeztettek, míg anya a játékasztalok között cirkált. Csendesebb estéken körbevitt magával, és megmutatta, hogyan kell kicsenni egy tárcát a zakó belső zsebéből vagy a szék háttámlájára vetett kistáskából. Közben apró bölcsességeket hintett elém: A kidudorodó hátsó zseb jobb, mint a nyitott tárca. A férfiak a pénztárcájuk méretéhez kötik az egójukat, míg a nők túl nehézkesnek találják a készpénzt. Vagy: Légy megfontolt. Mindig légy nyitott az alkalomra, de ne cselekedj, amíg nem látsz három lépéssel előre.

– Nem nagy pénz – suttogta, ahogy átpörgette a csipesszel összefogott bankókat a kaszinó mosdójában –, de a kocsi részletére pont elég. Az azért nem rossz, ugye?

Fiatalabb koromban olyan szokványosnak tűnt ez az egész. Egyszerűen ez volt anyám munkája. Mások szülei takarítottak, fogköveket távolítottak el, vagy a billentyűket verték egy irodában; anyám kaszinókba járt, és elszedte mások pénzét. Igazából ugyanabból élt, mint a kaszinó tulajai, legalábbis mindig ezt mondta.

– Kétféle ember él a világon: akik csak várják, hogy megkapják a dolgokat, és akik elveszik, amit akarnak. – Szorosan megölelt, műszempillája a homlokomat verte, illata mézédesen áradt az orromba. – Több eszem van annál, mint hogy csak várjak.

Anyám jelentett számomra mindent. Az egyetlen otthont, az egyetlen biztos pontot egy olyan világban, ahol minden más folyton változott; ahol a „barátok” szó csak a hátrahagyott lányokat jelölte, neveket a következő helyről küldött képeslapokon. Sosem hibáztattam őt – még most se teszem – rendhagyó gyermekkoromért. Nem azért költöztünk ilyen sokat, mert meg sem próbált jó anya lenni, hanem mert túlságosan is igyekezett. Őszintén hitte, hogy a következő megálló jobb lesz, neki is és nekem is. Ezért nem beszéltünk a szüleivel, ezért hagytuk magunk mögött apámat: mert engem védett.

Kamaszként úgy éltem túl az iskolaéveket, hogy láthatatlanná váltam: minden tanteremben hátul ültem, és egy tankönyvbe rejtett regényt olvastam. Túlsúlyom, szivárványhajam és agresszív emós öltözékem elrettentett minden potenciális barátot, és ezzel elejét vette az elvesztésük felett érzett csalódottságnak. Mindig közepes jegyekre törekedtem – nem olyan rosszakra, hogy feltűnjék a jelenlétem, de nem is olyan jókra, hogy példaképnek állítsanak –, egy Las Vegas-i iskola irodalomtanárának mégis feltűnt a bennem rejtőző „kiaknázatlan lehetőség”, ezért behívta anyámat egy elbeszélgetésre. Ezután hirtelen mindenféle titokzatos tesztekre küldtek, amiknek az eredményét anyám sosem mutatta meg nekem, csak elszántságtól vékony vonallá préselt ajkakkal járkált fel-alá a lakásban. Brosúrák gyűltek a konyhapulton; anyám diadalittas lendülettel nyalt bélyegeket a dagadt borítékokra. Gőzerővel tervezte új Jövőmet.

Azután egy tavaszi este, elsős középiskolás koromban, közvetlenül lámpaoltás előtt besurrant a szobámba. Koktélruhájában az ágyam szélére telepedett, gyengéden kihámozta kezemből a könyvet, amit olvastam, és sejtelmesen búgó hangján belekezdett a nagymonológba.

– Nina, kicsim, ideje, hogy elkezdjünk foglalkozni a jövőddel.

Elnevettem magam.

– Mármint, hogy mi leszek, ha nagy leszek? Űrhajós vagy balerina? – A könyvem után nyúltam.

Anyám messze eltartotta a kezemtől.

– Komolyan beszélek, Nina Ross. Te nem fogod úgy végezni, mint én, oké? Márpedig ez fog történni, ha nem élsz a rendelkezésedre álló lehetőségekkel.

– Miért baj, ha olyan leszek, mint te?

Már miközben feltettem a kérdést, akkor is tudtam, hogy érti. Tudtam, hogy az anyák nem szoktak egész éjjel távol lenni és nappal aludni; nem szoktak a szomszédok postaládájában turkálni új hitelkártyák és csekkfüzetek után; nem szoktak éjjel bepakolni a kocsiba és odébb állni, csak mert a bűnüldöző szervek a nyakukban lihegnek. Szerettem anyát, megbocsátottam neki mindent, amit tett, de ahogy ott ült a hepehupás ágyon, a legújabb csótányos albérletünkben, ráeszméltem, hogy nem akarok olyan lenni, mint ő. Már nem. Tudtam, mit érzek, amikor bejön az iskolába, ahol a tanárok leplezetlenül megbámulják testhezálló koktélruháit és toronymagas cipősarkait, hidrogénezett gombafelhőnyi haját és jajvörös ajkait: arra vágytam, hogy bármi legyek, csak ne ő.

De akkor mi akarok lenni?

Lenézett a kezében tartott könyvre, értetlenül meredt a címére. A Szép reményeket olvastam, amit angoltanárom nem sokkal azután nyomott a kezembe, hogy elküldött a tesztekre.

– Kivételes értelmi képesség. Ezt írták az IQ-tesztedre. Az lehetsz, ami csak akarsz. Sokkal több, mint valami névtelen kis senki.

– Akkor tényleg lehetek balerina?

Megsemmisítő pillantást vetett rám.

– Én sosem kaptam esélyt az élettől, de te igen, szóval, ha törik, ha szakad, élni fogsz vele. Továbbállunk. Tudom, megint, de van egy előkészítő iskola a Sierra Nevadában, a Tahoe-tónál, ami felkínált egy ösztöndíjat. Odaköltözünk, és a tanulásra fogsz összpontosítani, én pedig szerzek egy munkát.

– Mármint munka-munkát?

Bólintott.

– Munka-munkát. Hosztesz leszek az egyik ottani kaszinóban.

Bár valami ugrándozni kezdett bennem az örömtől – végre mi is rendes család leszünk! –, a minden tizenöt évesben ott lappangó cinikus nem adta meg magát ilyen könnyen.

– Szóval átmentem egy teszten, te meg azt hiszed, hogy egyszer majd felvesznek a Harvardra? Én leszek az Egyesült Államok első női elnöke? Nőj már fel, anya.

Hátradőlt, és felém fordította őszinte kék szemét, ami akkorára tágult, mint egy negyeddolláros, és rezzenéstelenebb volt a holdfényes éjszakánál.

– Jaj, szívecském. Mért ne sikerülne?!

Itt kell megjegyeznem, hogy nem lettem az Egyesült Államok első női elnöke. Se űrhajós, se kibaszott balerina.

Nem, ehelyett egyetemre mentem (végül nem a Harvardra, de még a közelébe sem), és szereztem egy bölcsészdiplomát. Hat számjegyű diákhitel árán vettem egy darab papírt, amivel nem mentem az ég adta világon semmire. Azt hittem, hogy az ész és a szorgalom minden akadályt elhárít előlem a másik életbe vezető úton.

Ezek után mi a meglepő abban, hogy simlis lettem?

5.

– ÉDESANYÁDNAK IGAZA VAN. El kell tűnnünk. Még ma. – Még ugyanazon a napon járunk, csak később, amikor Lachlannel bevesszük magunkat egy névtelen hollywoodi sportbár legsötétebb zugába, és úgy suttogunk, mintha bárki hallgatódzhatna. Pedig a bárban csak egy falka melegítős szurkoló harsogja túl egymást, túl részegen ahhoz, hogy a saját hangján kívül bármi mást érzékeljen, miközben minden létező felületen sportesemények képei peregnek. – Szívódjunk fel kicsit a városból, amíg ki nem derül, mi ez az egész.

– Lehet, hogy semmi – tiltakozom. – Lehet, hogy semmi köze hozzánk. Talán csak azért jelentek meg nálam a rendőrök, mert… nem tudom… keresik a kapcsolatot a lakóközösséggel. Talán megugrott a környéken a bűnözési ráta, és figyelmeztetni akarnak minket.

Lachlan elneveti magát.

– Mi vagyunk a bűnözési ráta, kedvesem. – Az ujjperceit gyúrogatja. – Figyelj, telefonáltam párat, miután a zsaruk megjelentek. Eframnak nyoma veszett. A múlt hét óta senki nem látta, és továbbra se veszi fel a telefonját. Az utcán azt beszélik, bevitték a zsaruk, szóval…

– Jön nekem negyvenhét ronggyal! – fakadok ki. – A raktárban is van még ez-az, amit neki kell elpasszolnia. A Gio Ponti karosszékek, például. Azt mondta, tizenöt lepedő darabja.

Lachlan nyelve hegyével megnedvesíti száraz ajkait.

– Hát, most ez a legkisebb problémánk. A rendőrök ott jártak a házadnál. Efram talán feldobott minket a vádalkuért, vagy csak szerepel a neved a kontaktjai között, és puhatolózni próbálnak. Akárhogy is, egy időre el kell tűnnünk a városból. Csak amíg elül a por. Ha majd azt hallom, hogy kiadták ellenünk a letartóztatási parancsot, tudni fogjuk, hogy tényleg fel kell szívódnunk, de legalább lesz egy kis előnyünk.

– Felszívódni? – Forog velem a világ. – Az lehetetlen. Gondoskodnom kell Lilyről!

– Hát, a mamádnak ebben is igaza van. A börtönből nem fog menni. – Ropogtatni kezdi az ujjperceit, egyenként megrángatja valamennyi ujját, amíg viszolyogtató pattogással meg nem adják magukat. – Figyelj, tartsunk egy kis szünetet, és csináljunk egy melót valahol máshol. LA-ben most túl nagy a feszültség, egy ideig úgyse tudnánk itt dolgozni. Nem árt új vadászmezőt keresni, legalább néhány hónapra. – Összerezzenek, ahogy a kisujja is megroppan.

– Néhány hónapra? – Arra gondolok, ahogy a rák újra szétterjeszti csápjait az anyám testében. Elképzelem, ahogy magányosan fekszik a kórházi ágyán, karjában az infúzióval, a pittyegő gépek között. Mondanék valami olyat, hogy Én nem erre vállalkoztam, de ez nem igaz. Erre vállalkoztam, csak elhittem, hogy Lachlan tudja, mit csinál, ezért sosem kapnak el. Hogy elég óvatosak vagyunk. Hogy sosem veszünk el túl sokat, még ha tehetnénk is. A szabályaink – pont arra lennének, hogy megóvjanak az ilyenektől.

Hűvös pillantást vet rám.

– Vagy külön is válhatnak az útjaink. Rajtad áll. Én biztosan elhagyom a várost.

Ledöbbenek hideg számításától. Üzleti lehetőségként tekint rám, aminek könnyedén hátat fordíthat, ha kezd kényelmetlenné válni? Az italomat se tudom befejezni.

– Azt hittem…

Nem tudom, mit hittem. Tényleg, mit? Hogy örökre együtt leszünk? Jó útra térünk, veszünk egy kertvárosi házat, és kölykeink lesznek? Nem, ez soha nem játszott. Akkor miért fáj ennyire? Mert rajta kívül nincs senkim, eszmélek rá.

– Ugyan, Nina, szerelmem. Nem vágj már ilyen képet. – Átnyúl az asztal felett, hogy összefonja kezét az enyémmel. – Minden rendben lesz. Maradj mellettem, és ígérem, ezen is túlleszünk. Majd valami közeli városba megyünk, hogy időnként hazajöhess, és ránézhess a mamádra. Egy autóval is elérhető helyre, valahol Észak-Kaliforniában vagy Nevadában. A lényeg, hogy félreeső hely legyen, ahol meghúzhatjuk magunkat. Talán egy üdülőváros. Mint Monterey vagy Napa. – Megszorítja a kezem. – Vagy… hé, mit szólnál a Tahoe-tóhoz? A szilícium-völgyi milliárdosok mind ott töltik a hétvégéket, nem? Nem követtél be mostanában valakit?

Még mindig az jár a fejemben, mi történik, ha elhagyom a várost: az otthoni ápolás, ha anya teljesen legyengül a kezelésektől; a segítő, aki hozza-viszi; a számlák, amiket valakinek fizetnie kell. Feltéve, hogy lesz pénzem fizetni őket. Anyám élete a tét, és amíg a bankszámlám ilyen képet mutat, szóba se jöhet semmilyen kísérleti radio-immunterápiás kezelés. Igazából nincs választásom.

Kell egy meló, ami gyorsan és jól fizet. Gondolatban utolérem Lachlant, majd újra elakadok azon, amit mondott. Tahoe.

Tülekedés támad a pultnál, és még épp időben fordulok arra, hogy lássam az egyik focirajongót, amint kidobja a taccsot. A barátai úgy nevetnek, mintha ez mulatságos volna. A pultos, egy tetovált szőke lány, gyilkos arckifejezéssel kapja el a tekintetem, amiből tudom, hogy neki kell majd feltakarítania a hányadékot.

Mindig a nőknek kell.

Visszafordulok Lachlanhöz.

– Ami azt illeti, igen – felelem. – Hallottál már Vanessa Lieblingről?

Vanessa Liebling. Egy név és egy arc, amit tizenkét éve követek, noha csak négy évvel ezelőtt bukkant fel a közösségi médiában. Egy örökösnő a nyugati parti Liebling-klánból – az egyik régi vagyonos családból, mely sok mindenben érdekelt, az ingatlanfejlesztéstől a kaszinóbizniszig. Ahelyett, hogy kivenné a részét a családi üzletből, Vanessa mégis „Instagram-divatinfluenszerként” csinált karriert. Közérthetőbben: járja a világot, és olyan ruhákban parádézik, amik többe kerülnek, mint az őket készítő varrónők éves jövedelme. Ezzel a kétes értékű tehetséggel – Balmaint visel Bahreinben, Pradát Prágában, Celine-t Koppenhágában – félmillió követőt szerzett magának és V–Life nevet viselő Instagram-csatornájának.

Nézz csak rá az Instájára – ahogy én, részletekbe menően –, és látni fogod, hogy a legkorábbi posztok a szokott gazdagcsajos ömlengések: rajongó (bár elmosódott) közelkép az új Valentino táskáról; szelfik, amiken magához öleli játék mackóra emlékeztető maltipoo kutyáját, Mr. Buggles-t; néha egy-egy New York-i panoráma a tribecai tetőlakás ablakából. Azután ötven poszttal később, amikor vélhetően felismerte az Instagram-híresség karrierépítő potenciálját, drámai módon javulni kezd a képminőség. Egyszeriben eltűnnek a szelfik. Már másvalaki készíti a fényképeket, nyilván egy fotóasszisztens, akit azért fizet, hogy dokumentáljon minden új ruhát és minden korty macchiatót. Megjelenik Vanessa, ahogy a SoHóban sétálgat, egyik kezében Mr. Buggles-szel, a másikban egy maroknyi héliumos lufival. Vanessa egy Chanel divatbemutató első sorában, a vaksötétben is napszemüvegben. Vanessa vörös selyemruhában egy foghíjas utcai rizsárus mellett Hanoiban: A vietnamiak olyan színesek és eredetiek! (Ruha #gucci, szandál #valentino)

Sokszor más, szintén drága ruhákba öltözött lányok társaságában jut el ilyen egzotikus helyekre, egy egész csapatra való influenszertárssal, akiket így is nevez: #stílusosztag. Százak – ezrek! – vannak az Instán, akik pontosan ugyanezt csinálják; messze nincs a legnagyobb nevek vagy a legfeltűnőbb jelenségek között, de láthatóan megtalálja a közönségét. Meg persze a bevételi forrását, amint azt a megfizethető ékszereket és palackozott zöldségleveket bemutató szponzorált tartalmak is jelzik.

Idővel jóképű barátja is feltűnik, általában szenvedélyes közelségben, mintha Vanessa mindenkinek bizonyítani akarná, mennyire isteníti. Kutyája saját hashtaget kap. Közben ő maga egyre soványabb, bőre egyre barnább, haja egyre szőkébb. Végül egy gyémántgyűrű jelenik meg az ujján, amit huncut mosollyal mutat meg a kamerának. Csajok, nagy hírem van. Jönnek a fotók egy exkluzív menyasszonyi ruhaszalon belső teréből; virágkölteményeket vizsgál elgondolkodva. Legyen bazsarózsa?

Azután, tavaly februárban, hirtelen megváltozik a hangnem. Közeli felvétel egy férfi májfoltos kezéről, ahogy a kórházi ágy szélén nyugszik. Az aláírás: Szegény apukám, nyugodjon békében. Ezután néhány hétig semmi, csak egy üzenet: Bocs, csajok, most a család az első, de még visszatérek. Mire beváltja az ígéretet, a ruhákhoz – feketék, sok-sok fekete – már közhelyes bölcsességek járulnak. A jövőnek sok neve van: a gyengének elérhetetlen, a gyávának ismeretlen, a bátornak lehetőség. Nem kell többnek lenned másnál, csak a tegnapi önmagadnál. A boldogság nem hullik az ölünkbe, meg kell dolgoznunk érte.

A gyűrű időközben eltűnik a bal kézről.

Azután végül egy kép a manhattani lakásról, bútorok helyett padlótól a mennyezetig tele dobozokkal. Csajok! Eljött az idő az újabb kalandhoz. Visszaköltözöm a család történelmi otthonába, a Tahoe-tó partjára. Felújítom, miközben eltöltök egy kis „énidőt” Természet Anyával! Kövessetek tovább!

Az elmúlt években a távolból figyeltem mindezt, és utálkozva pálcát törtem felette. Csak egy szénné kényeztetett hercegkisasszony, mondtam magamban. Nem különösebben eszes, és az önajnározáson kívül nem ért semmihez: bepillantást enged kivételezett életébe, csak hogy még többet harácsoljon össze ahhoz, amit már eredetileg sem érdemelt meg. Tökéletes külső, töküres belső. Kiváltságai magaslatában reménytelenül elszakad az élet valóságától, és csak biodíszletként használja a kevésbé szerencséseket, hogy saját nagyszerűségét csillogtassa. Téveszmék közt élő elitista, aki populistának képzeli magát. Egyértelműen élete mélypontján jár, és a motivációs idézetek alapján önmagát keresi.

Komolyabban mégis csak azután kezdtem figyelni, amikor bejelentette, hogy a Tahoe-tóhoz költözik. Az azóta eltelt hat hónapban nyomon követtem Vanessa életének minden rezdülését. Láttam, ahogy elveszett a fényképek profi nyomdakész jellege, és visszatértek a szelfik. Láttam, ahogy kivesztek még a divatfotók is; helyettük egyik kép a másik után ábrázolta a méltóságteljes fenyőkkel keretezett kristálytiszta hegyi tavat. S csak vártam a házat, amit oly jól ismerek; a házat, ami kamaszkorom óta kísérti az álmaimat.

Vártam Stonehavent.

Néhány hónapja végül megtaláltam. Vanessa fényképet posztolt magáról egy fiatal pár társaságában; mindenki egyenletes barnára sült és kicsattant az egészségtől. Egy hegycsúcson álltak, lábuk alatt a tóval, és nevetve átkarolták egymás vállát. A szöveg: Megmutatom az új öribariknak a kedvenc tahoe-i helyeimet! #túrázás #testmozgás #csodapanoráma. A barátok kaptak egy-egy taget. Rákattintottam az egyikre, és egy fiatal francia nő oldalán találtam magam, aki amerikai utazásait dokumentálta. Három fotóval arrébb meg is láttam: a párt egy ismerős épület lépcsőjén, páfrányok karéjában. Mögöttük a nyitott ajtó bepillantást engedett a nappali árnyas terébe, az ódivatú brokáttal kárpitozott kanapéra, amitől menten gyorsabban vert a szívem. Az aláírás: Cet JetSet était merveilleux. Nous avons adoré notre hôtesse, Vanessa.

Középiskolai franciám kicsit megkopott, de tudtam, mit jelent ez.

Vanessa elkezdte kiadni a kerti lakot.

Egy órába se telik becsomagolni. Amikor tudatom anyámmal, hogy elhagyom a várost – de majd hívom, és jövök, amint tudok –, olyan sűrűn kezd pislogni, hogy azt várom, mikor sírja el magát. Nem teszi.

– Jó kislány – bólogat helyette. – Okos kislány.

– Azt a segítőt hívom, aki tavaly is járt hozzánk. Naponta el fog jönni, amint kezdődik a sugárkezelés. Ő majd kitakarít és bevásárol, oké?

– Az ég szerelmére, Nina! Képes vagyok gondoskodni a saját otthonomról. Nem vagyok nyomorék.

Még, gondolom magamban.

– A számlákat mostantól neked kell befizetned. Van hozzáférésed a bankszámlámhoz, majd feltöltöm, ahogy jönnek a pénzek. – Bele se akarok gondolni, mi lesz az anyámmal, ha nem jönnek.

– Miattam ne aggódj. Elég gyakorlatom van ebben.

Homlokon csókolom, és kivárom, amíg eltűnök a szeme elől, csak azután fakadok sírva.

Lachlannel bejelentkezünk egy olcsó Santa Barbara-i motelbe. Közelében sincs a partnak, hogy hallanánk a hullámok robaját; csak egy betontömb, a medence csempéjén szürke koszkéreggel, az alján rothadó levelekkel. A zuhanyfülke házgyári és szivárog; miniatűr szappan és sampon helyett be kell érnünk egy üveg univerzális „folyékony mosószerrel”.

Egymás mellett fekszünk az ágyon, és eldobható pohárból kortyolgatjuk a bort; böngészőm nyitva a JetSet.com-nál. Beírom a keresőbe: Tahoe-tó, majd addig görgetek lefelé, amíg a szemem meg nem akad az egyik hirdetésen. Elfordítom a laptopot, és megmutatom az oldalt Lachlannek.

– Ez az.

– Micsoda?

Értetlen pillantást vet rám, azt is tudom, miért: a fényképen egy szerény zsindelytetős vidéki faház, halványzöldre mázolva, egy fenyőliget közepén. Más tóparti nyaralókkal összevetve határozottan szerény, könnyű átsiklani felette. Van egy megfáradt Jancsi és Juliska-jellege: faredőnyös ablakok, páfrányos balkonládák, mohától zöld kőalapzat. Kertészlak: Meghitt vidéki kúria tulajdonostól, olvasom a leírást. Közvetlen tópart, 2 hálóval, rövid vagy hosszú távra kiadó.

– Kattints – parancsolok rá. Felszökik a szemöldöke, mégis engedelmeskedik, és átveszi a laptopot.

A hirdetés hat fotót közöl. Az első a kis nappaliról készült, középpontjában a kőből rakott kandallóval és a megfakult brokát kanapéval, a falakon képekkel, a sarkokban bezsúfolt régiségekkel. A bútorzat kicsit sok ide – hogy ne mondjam: szedett-vedett –, mintha valaki ide ürítette volna egy másik ház tartalmát, hogy utána feltett kézzel távozzon. A második fotón a hatalmas O’Keefe & Merritt zománcos tűzhely és a kézzel festett fabútor uralja a régimódi konyhát. Van egy fénykép a kifogástalan vízparti kilátásról, egy másik a szerény fürdőről, meg egy a hálóról, ahol faragott kétszemélyes ágyakat toltak össze.

Lachlan hunyorogva nézi a képeket.

– A te szakterületed, nem az enyém, de az a komód… csak nem XIV. Lajos korabeli?

Ezt elengedem a fülem mellett, ahogy átnyúlok, hogy a sorozat utolsó képére kattintsak. Egy hálószoba baldachinos ággyal, szemben a sóhajnyi függönyökkel keretezett panorámaablakkal. Fehér csipkés takaró az ágyon, felette festmény egy zubogó mellé épült paraszházzal. A panorámaablak üvege vastag és kortól karcos, de így is bekacsint rajta a tó kékje.

Ismerem ezt az ágyat. Ismerem ezt a festményt. Ismerem ezt a kilátást.

– Ebben az ágyban veszítettem el a szüzességem – hallom magam, ahogy kimondom.

Lachlan felém kapja a tekintetét. Komoly arcom láttám elkapja a nevetés.

– Komolyan? Pontosan ebben az ágyban?

– Csak másik takarón – bólintok –, amúgy minden változatlan. A komód pedig rokokó, nem XIV. Lajos.

Előre-hátra billeg a nevetéstől.

– Úristen, nem csoda, hogy így rá vagy kattanva a régiségekre, ha egy rokokó ágyban vették el az ártatlanságod…

– Az a komód – mormolom. – Nem tudom, az ágy micsoda, de nem rokokó. Szerintem nem is nagyon ért semmit.

– Akkor mi ez a hely? Ki tesz már tizennyolcadik századi francia bútorokat egy omladozó vidéki kúriába?

Lejjebb görget a leíráshoz. Átkémlelek a válla felett.

Szálljon meg ebben a varázslatos kertészlakban, a tahoe-tavi nyugati part építészeti örökségének e ritka gyöngyszemében! Megejtő báj két bensőséges hangulatú hálóval és korhű konyhával, gyönyörű régiségekkel és működő kandallóval! Kilátás a tóra, közeli túraútvonalak, saját partszakasz alig néhány lépésnyire. Tökéletes átmeneti otthon pároknak és ihletet kereső művészeknek!

Kérdő pillantást vet felém.

– Építészeti örökség?

– Stonehaven. – A név az ajkaimon érzelmek különös keverékét csalja elő: megbánás, nosztalgia, veszteség és lüktető harag. Kinagyítom és alaposan tanulmányozom a hálóról készült képet. Mintha elhagynám a testem: jelenkori és múltbéli énem kettéhasadt a két ágy között, melyek egyike sem az enyém. – A kertészlak egy kiterjedt birtok része, amit több mint egy évszázada birtokolnak a Lieblingek.

– A Lieblingek… tudnom kellene, hogy kicsodák?

– Egy San Franciscó-i ingatlanfejlesztési konglomerátum, a Liebling Csoport alapítói. Egykor szerepeltek a Fortune 500-as listáján. Arról szerintem már lecsúsztak, de ettől még igazi arisztokraták. A nyugati part krémje.

– Látom, jól ismered őket.

Arckifejezése azt sugallja, mintha elárultam volna őt azzal, hogy mostanáig titokban tartottam előtte ezt az értékes kapcsolatot.

Emlékfoszlányok buknak felszínre valahonnét mélyről. A ház sötétje, ahogy a lenyugvó nap rézsútos fénye áthatol az üvegtáblákon. Az ágytakaró – akkoriban gyapjú, emlékeim szerint valamilyen címerrel kivarrva –, ahogy csupasz combom hátsó felét kaparta. A festményen zubogó-tajtékzó folyó, ahogy az aranyozott keretig ereszkedik, mintha készen állna kibuggyanni és felkenni a vizével. A göndör vörös fürtök egy fiú fején, akinek illatában marihuána keveredik a borsmentás rágóval. Kiszolgáltatottság és veszteség; a különös érzés, hogy valami értékeset kiragadtak belőlem, és most először szellőztettek meg.