Heather Fawcett: Emily Wilde’s Compendium of Lost Tales

Copyright © 2025 by Heather Fawcett

Hungarian translation © Ballai Mária, 2025

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Heather Fawcett: Emily Wilde’s Compendium of Lost Tales

Del Rey, an imprint of Random House, New York, 2025

Fordította: Ballai Mária

ISBN: 978 963 598 365 0 (epub)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Vezető grafikus: Coverist Studio, Faniszló Ádám

Grafikai munka: Coverist Studio, Bakos Fanni

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Takács Gábor

Korrektor: Kővári Bettina, Ligeti Szilvia

Tördelés: KFBook Design Stúdió

Műfaj: fantasy, romantikus

1910. december 29. – folytatás

Ha van valami, amiben Wendell-lel soha nem fogunk egyetérteni, az az, hogy bölcs dolog-e megpróbálni elrángatni Tündérhonba egy macskát. Igencsak idegőrlő vállalkozás még úgy is, hogy jelen esetben egy tündérmacskáról van szó, és pusztán csak visszavinnénk abba a világba, ahonnan származik. A sziklás görög partvonalat járva már kétszer is eltűnt szem elől, mert egy egér vagy egy sirály nyomába eredt, most pedig újfent nyoma veszett, holott végre ott álltunk Wendell ajtajának küszöbén.

– Póráz kellene az átkozottnak – háborogtam.

Ugyanakkor erősen gyanakodtam arra, hogy ha egy pórázhoz valamelyest is hasonlító dologgal közelítenék Orga felé, ő a fejemen kötne ki, aminek sajnálatos módon az arcvonásaim látnák kárát.

Mint mindig, Árnyék ott lődörgött mellettem, orrát az illatos fűbe temetve bőszen szimatolt. Ő soha nem hagyna magamra, Orga ellenben gyakran elkóborol Wendelltől. A kutyák igazi társak, és nem a szeszély megtestesülései.

Wendell semmit sem felelt. Amint meglátta az ajtót, mozdulatlanná dermedt. Egy mesekönyv aranyozott illusztrációjának is beillett volna, ha a sós szellő nem lebegteti a köpönyege szegélyét, és nem borzolja össze a szemébe hulló szőke tincseket.

Megérintettem a karját, mire magához tért, és mosolyogva felém fordult.

– Em, ő egy macska. Épp olyan lenne elvárni tőle, hogy engedelmeskedjen az akaratodnak, mint arra számítani, hogy Árnyék ellenszegül neki. Egyik sem hazudtolhatja meg a természetét.

– Orga rosszindulatú és megbízhatatlan.

Természetesen a macska egy pillanattal később újra felbukkant, csak hogy bosszantson minket. Aranysárga szeme csillogott, fekete bundája pedig furcsán fodrozódott, mintha egy macska formájú üvegben csapdába esett füst lenne. A mellettem ülő Árnyék elcsigázottan Orgára pillantott, majd barátsága jeléül szokás szerint gyengéden megböködte az orrával. A macska sziszegve felpúpozta a hátát.

– Add fel, drágaságom! – tanácsoltam a kutyának.

Szerencsétlen társam üres tekintettel nézett rám. Az ő világának szereplői két táborba tartoztak: egyesek ajnározták, míg mások tisztességes távolságot tartottak hatalmas termetétől. Minden egyes alkalommal, amikor Orga rásziszegett, Árnyék azt hitte, félreértés történt. Noha az incidensek gyarapodásával ez egyre valószínűtlenebbnek tűnt, ő még mindig nagyobb esélyét látta ennek, mint hogy valaki esetleg nem szereti őt.

Wendell ismét az ajtót bámulta, azt hiszem, ki akarta élvezni a pillanatot. Az járt a fejemben, beszédet készül-e tartani, vagy valami hasonló – elvégre több mint egy évtizede kereste az ajtót, amely most olyan természetesen simult a hegyoldalhoz, akár egy masni a karácsonyi ajándékra.

Meglehetősen elteltem magammal, és rugdosni kezdtem egy kavicsot. Elvégre pár hónap alatt rátaláltam az ajtóra, nem igaz? Tavaly novemberben, Ljoslandon jutott tudomásomra, hogy Wendell átjárót keres a birodalmába, és márciusban kezdtem el komolyabban dolgozni az ügyön, miután visszatértünk Cambridge-be. Most pedig – egy kis ausztriai kitérő után – itt vagyunk.

Több csípős megjegyzés is eszembe jutott, de mindet elvetettem, mert arra jutottam, egyik sem vallana nemes jellemre.

– Ez a St. Liesl-i párja – jegyeztem meg csupán.

Az előttünk lévő ajtó formájában és stílusában szinte csakugyan teljesen megegyezett a másikkal. Tökéletesen idomult a görög vidékhez, deszkáira sápadt kavicsokat és napszítta növényeket festettek. A balra elterülő kövirózsák kis csoportosulása a festményen is folytatódott. A kétdimenziós virágok épp úgy bólogattak a szélben, mint valóságos társaik. Halandó szemem még ennél is nehezebben tudta befogadni a kilincs látványát, mert üvegburkolata alatt türkizkék víz hullámzott. Ez a nexus kétségtelenül a legkülönlegesebb tündérajtó, amellyel a pályafutásom során valaha találkoztam.[1]

Bár számítottam arra, hogy itt lesz, a tündérajtókkal kapcsolatban semmi sem biztos, ezért az önelégültségembe megkönnyebbülés vegyült.

Megfordultam, hogy megvizsgáljam a tájat. A beárnyékoltam a szemem, hogy lássak a napsütésben. Én voltam az, aki nem szeretett volna hirtelen eltűnni, csak mert az az egyszerűbb megoldás – nem vált volna hasznunkra, ha egy jó szándékú mentőosztag utánunk ered Tündérhonba. A ciprusok sófoltos kis ligete mögött a vidék sápadt vesszőkben terült szét, és az általuk közrefogott tenger úgy kéklett, hogy szinte könnyeznem kellett. A távolban egy pár kétlábú petty suhant át egy homokdűne felett, ez minden. Rajtunk és a szelen kívül semmi sem járt arra.

– Hogy fognak tudni követni minket? – kérdeztem az izgatottságomat leplezve.

– Ó, mi sem egyszerűbb – felelte Wendell szórakozottan.

Ezután tőle szokatlan módon tétovázott, mielőtt a kilincsért nyúlt volna.

Megfogta a kezem, és együtt léptünk át az ajtón. Nem volt szükségem segítségre, hiszen több hasonlóan képtelen ajtón is átléptem már tündérek nélkül, de tudtam, hogy miért tesz így. Kissé remegett. Összekulcsoltam az ujjainkat, és megszorítottam a kezét.

Hála istennek, az ajtó mögötti kis kunyhó üresen állt. Ahogy azt Wendelltől tudom, tulajdonosa, a téltündér épp a vidéket járta, saját évszaka örömeiben tobzódva. Mielőtt elment, felseperte a padlót, elpakolta az edényeket a mosogatóból, és összességében véve úgy tűnt, minden a helyén van, mint ahogy az lenni szokott, ha valaki hosszabb időre elhagyja az otthonát. Tekintetem szándékosan kerülte a kandallópárkányt és a tündér utálatos „műalkotásait”.

Orga és Árnyék is utánunk jött, a kutya kíváncsian megszagolta az ajtót, mielőtt átlépte a küszöböt, de egyébiránt semmi jelét nem adta annak, hogy másként tekintene erre, mint a cambridge-i irodám ajtajára. Wendell hagyta bezáródni mögöttünk az ajtót, ezután pedig szemügyre vehettük az egymás alatt sorakozó hat kilincset.

Szerettem volna kifaggatni a kilincsekről – pontosabban szerettem volna alaposabban megvizsgálni őket, mivel kettőt teljes homály fedett, és tudni akartam, hová vezetnek –, de tudtam, hogy nem ez a megfelelő alkalom. Wendell ujjai elsuhantak a peloponnészoszi kilincs mellett, amely immár legfelülre került, és nem ért hozzá az osztrák Alpokba vezető kilincshez sem. Ez utóbbiban egy látszólag csontból készült, nagy kulcs volt. Elforgatva.

Wendell kinyitotta a zárat – lelki szemeim előtt láttam, hogy a kis ajtó ismét feldereng az alpesi hegyoldalon –, majd kivette a kulcsot, és letette az asztalra. Elidőzött kicsit a virágmintás kilincsnél, aztán visszatért a mohalepte kilincshez, amely valamilyen oknál fogva most középre került. Amikor Ariadnéval októberben a téltündér otthonában jártunk, ezt legalul láttam. Wendell kinyitotta az ajtót.

Fény özönlött be rajta.

Vakítóan sütött a nap, és a látóteremet elözönlötték a színek. Elsősorban zöld, de ott volt még a moha és a zuzmóval borított kövek sárgája, az erdő szélén tömörülő harangvirág lilája, a napsugarak aranya, az égbolt gazdag azúrja. Egy dombon találtuk magunkat egy kis tisztáson, azon túl pedig egy fasor bólogatott a szélben, mintha köszönteni akarna minket. A levegő megtelt a nemrég hullt eső nedvességével, a zöld és növekvő dolgok illatával. Minden olyan volt, ahogy emlékeztem rá.

Wendell megszorította a kezem, hogy ne menjek tovább. Szemével Orgát követte, aki beleszimatolt a levegőbe, majd kisétált a tisztásra. Éberen hegyezte a fülét, de hamar távozott a feszültség a testéből. Hátsó lábára ülve rágcsálni kezdett egy fűszálat.

– Megfordult a fejemben, hogy a mostohaanyám őröket állít az ajtóhoz – dünnyögte Wendell. – Ha még él.

– Akár le is zárhatta volna – vetettem fel. – De nincs okunk azt hinni, hogy tudta, hogyan jutottunk ki innen Ariadnéval. Hacsak nem látott minket elmenekülni egy közönséges tündér, aki aztán elmondta neki.

Wendell bólintott, de még mindig habozva állt a küszöbön. Sápadtnak és furcsán fiatalnak tűnt a téltündér otthonának árnyékában. Egy lámpalázas gyerek jutott róla eszembe, akinek már színpadra kellene lépnie, de még mindig a függöny mögött tépelődik, és nem hajlandó kimerészkedni.

A téltündér házának nyirkos hűvösét elhagyva kiléptem a jóleső napfénybe. Kissé megborzongtam, bár nem tudnám megmondani, hogy a rettegés vagy az izgatottság miatt. Azon tűnődöm, képes leszek-e valaha is teljesen magam mögött hagyni a Wendell királyságától való félelmemet, amelyet a pályafutásom során olvasott számtalan sötét és kellemetlen történet táplál – nem is beszélve a korábbi tapasztalataimról, amelyek rémálomhoz hasonló félemlékekké alakultak át.

Játékosan megrántottam Wendell kezét. Ő rám nézett, és bár még mindig nem nyerte vissza a színét, mintha valami az arcomon megnyugtatta volna, ezért hagyta, hogy magammal húzzam.

Pár lépés után egyszer csak a földre rogyott, és a kezébe temette az arcát. Orga rögtön a lábánál termett, és a legrosszabbra felkészülve kémlelte az erdőt. Árnyék rápillantott, és mintha helyeselte volna a viselkedését.

Felsiettem a domb tetejére, hogy kicsit magára hagyjam Wendellt, és kiderítsem, nem leselkedik-e ránk veszély. A domb nem volt elég magas ahhoz, hogy a tetejéről rálássak az egész erdőre, bár a távolban ki tudtam venni egy tó ismerős csillogását. Felette ezüstös szálakkal esett az eső. A dombot megkoronázó menhirek egyikének dőltem, de ekkor riadt iszkolás hangja ütötte meg a fülem. Egy pillanat erejéig láttam, hogy egy apró láb tűnik el a kő alatt, mintha előtte azon sütkérezett volna.

Nos, a közönséges tündérek máris tudták, hogy itt vagyunk. Ugyanakkor ezt sehogy sem kerülhettük el.

A dombról lemászva arra számítottam, hogy Wendell időközben vagy a harangvirágok és az erdő bűvöletébe esett, vagy a tisztás árnyékos szélén ólálkodó iszonytató dolgot csodálja. Állt ugyanis ott egy olyan fa, amelyikről ez a hely a nevét kapta: ahol a fáknak szeme van. De nem… Már letörölte a könnyeit, és állát a tenyerére támasztva engem figyelt. Most sem tudtam megfejteni rejtélyes tekintetét, és talán soha nem is fogom. Én egyszerűen csak tündértekintetnek hívom.

– Mi az? – kérdeztem tőle.

Felállt, és lerázta a harmatot a köpönyegéről.

– Megint olyan furcsán nézel – állapította meg.

Neki is pontosan az járt a fejében, mint nekem, amitől képtelen módon haragra gerjedtem.

– Hogyan?

– Úgy, ahogy akkor szoktál, ha valamit jobban tudsz nálam.

– Nos – vontam meg a vállam, majd elhallgattam. Attól tartok, nagyvonalúságom a végét járta. – Általában így van, nem igaz?

Tiszta, éles hangon felnevetett, majd mielőtt észbe kaphattam volna, felemelt, és forogni kezdett velem. Az erdő zöldjének és árnyékainak örvényébe kerültem.

– Drága Emily – duruzsolta a fülembe.

– Jó van már – mondtam, de nem húzódtam el tőle.

Visszatért az önhittségem, és afféle szívélyes megelégedettség árasztott el. Örültem, hogy ilyen boldognak látom.

Becsapódott mögöttünk az ajtó, és a tisztás hirtelenjében hangokkal telt meg. Razkardennel az élükön az őrzők bukkantak fel elsőként, sebes szárnycsapásaik összemosódtak a szemem előtt. Amikor a borostyánszínű fénybe értek, megszabadultak az álcájuktól, és már nem seszínű baglyok voltak, hanem a létező legrémisztőbb lények – még mindig bagolynak néztek ki, legalábbis nagyrészt, de bozontosak és inasak lettek, szemükre pedig homályos hályog ereszkedett. Láb helyett hat póklábszerű, óriási végtag tört ki a torzójukból.

Razkarden leszállt Wendell vállára – mindkettőre, mert csak úgy fért el az összes lába –, és meglepően elegánsan rendezte el rajta borzasztó végtagjait. Gyorsan távolodni kezdtem tőlük. Wendellt szokás szerint nem aggasztotta a dolog, megcirógatta a madár csőrét, és halkan mondott neki valamit. A tündérszörny ismét felszállt, és letelepedett az egyik fára, ahol a társai üldögéltek.

Ezután a trollok következtek, akik még a közönséges tündérekből álló szedett-vedett hadseregünk legkevésbé nyomasztó tagjainak számítottak. Szerszámaik zörögtek a hátukon cipelt hátizsákokban. Wendell királyságát megpillantva elégedetten motyogtak, egyikük odament egy tönkhöz, és megkopogtatta, mintha arra lenne kíváncsi, mennyire alkalmas építőanyagnak. A többiek felkiáltottak egy kőhalom láttán.

A fafaunok nem időztek sokáig a tisztáson, ami megkönnyebbüléssel töltött el. Azonnal a sötét erdőbe inaltak, vad kopóikkal a nyomukban. Elegendő irtózatos szerzet él a világon, de azt hiszem, küllemben egyik sem múlja alul a faunokat a tekervényes és érdes szarvuk meg a göcsörtös vonásaik miatt.

A rókamanók érkeztek meg utoljára, gesztenyebarna áradatban özönlöttek át az ajtón, és izgatottan csóválták a farkukat. Többtucatnyian döntöttek úgy, hogy velünk tartanak. Nehéz megmondani a pontos számukat, mert szinte állandóan rohangálnak.

– Végre – károgta Harangrojt, miközben a falka élére sietett. – Ezennel kezdetét veszi a küldetés! És sokkal izgalmasabb lesz, mint a legutóbbi, mert ezúttal csak egy halandó fajankó vesz részt benne.

Kisajátító jelleggel letelepedett a lábam mellé, és elkezdte tisztogatni az arcát. Időnként rávicsorgott azokra, akik a közelébe merészkedtek. Továbbra is nehezen tudom megkülönböztetni egymástól a rókamanókat, de Harangrojtot könnyen be tudom azonosítani, mert folyton azzal henceg, milyen szerepet vállalt a legutóbbi kalandomban.

Wendell ismét a fákra pillantott, áhítatosságát vidámság váltotta fel.

– Em, készen állsz arra, hogy visszafoglaljuk a királyságunkat? – kérdezte.

Kirázott a hideg. Immár a tündérek nyelvén beszélt, amit természetesen nem akkor először tett a jelenlétemben, de most valahogy mégis kellemetlennek hatott. Úgy vetette le magáról a halandók nyelvét, akár egy célszerűtlen köpönyeget az évszakok fordulóján. Kezem akaratlanul is Árnyék felé vándorolt, akinek feje megnyugtatóan simult a tenyerembe.

– Ha már itt vagyunk, miért ne? – feleltem szintén a tündérek nyelvén.

A domb lábánál rátaláltunk az ösvényre, amelyen októberben Ariadnéval jártam. Félig-meddig arra számítottam, hogy már nem lesz ott – miért ne lennének épp olyan bogarasak a tündérösvények, mint a tündérajtók? De nem lett igazam, jóllehet mintha kissé jobban észak felé tartott volna, mint ahogy emlékeztem rá.

Bizonytalanul néztem jobbra.

– Erre?

Wendell követte a tekintetem.

– Inkább nem. A régi ösvényen túl sokáig tartana az út. Meglehetősen messze fekszik a kastély, nem szeretnék késlekedni.

Ezzel bevetette magát a sűrű aljnövényzetbe, suhintott egyet a kezével, és ezután…

Egy ösvény jelent meg a lábánál, és mindig pár lépéssel előtte haladt. A fák, a fű és a kövek egyszerűen az út két oldalára sodródtak, akár a partról visszaverődő hullámok.

– Wendell – szólaltam meg erőtlenül.

Ő ekkor már egyébként is hátrafordult, hogy megbizonyosodjon róla, minden rendben van, és elindult értem visszafelé az általa létrehozott ösvényen. Kíváncsi voltam, ismét eltűnik-e mögötte az út, de a helyén maradt, vagy legalábbis nem foszlott szét olyan gyorsan, mint ahogy megjelent. Mintha a szélei kissé elmosódtak volna, és a növényzet elkezdett visszakúszni a döngölt földre.

Wendell a két kezébe fogta a kezem. Tekintete melegséget sugárzott, ezúttal minden csintalanság nélkül.

– Igaz, hogy most nincs sok időnk nézelődni, de hadd mutassam meg, amit csak lehet! Örülnél neki?

Természetesen csak gyötört, mert épp olyan jól tudta a választ, mint én. Hiába várt ránk veszély, hiába tépelődtem még mindig amiatt, mert erre az útra vállalkoztam, és Wendell mellett maradtam, hirtelenjében minden eltörpült valami sokkal ismerősebb érzés mellett, amitől izgatottan repesett a szívem.

Ez pedig nem volt más, mint a tudományos kíváncsiság.

– Vezess hát! – feleltem belé karolva.

Az ösvény kiszélesedett, hogy kényelmesen elférjünk rajta. Árnyék mellettem kutyagolt, míg Orga olykor belopakodott az erdőbe, és hol előttünk, hol mögöttünk bukkant fel, olykor valamilyen kis, tekergő lénnyel a szájában. A többiek hosszú, förtelmes karavánként követtek minket. Az őrzőket nem láttam, de Wendell háborítatlan nyugalmából arra következtettem, hogy a lombok között ólálkodnak, és épp úgy rajtunk tartják a szemüket, mint az első látogatásomkor. Jóllehet ezúttal minden gyilkos szándék nélkül – remélhetőleg. Harangrojt lemaradt, mint általában, ha Wendell közelében voltam. Azt hiszem, épp úgy retteg tőle, mint Poe, bár ezt ő sokkal aggasztóbb módon juttatja kifejezésre. Többször is hallottam, amint a társaival azon tanakodott, vajon mennyi vért fog Wendell kiontani, miközben visszaszerzi a királyságát, és hogy hagy-e majd nekik bármit, ha pedig igen, akkor annak milyen íze lesz.

Miközben bandukoltunk, Wendell folyamatosan szóval tartott, és pár percenként megállt, hogy megmutasson valamit. Ha a saját birodalmáról van szó, igen sokrétűek a botanikai ismeretei, és csak feltételezni tudom, hogy már ezzel a tudással született, ugyanis elképzelhetetlennek tartom, hogy erőfeszítést ölt volna ilyesmibe. Amikor elővettem a jegyzetfüzetemet, széles mosolyt villantott rám. Úgy terveztem, a Tündérhonban töltött első napunkat megfigyeléssel, nem pedig tények gyűjtésével töltöm. De akárhányszor tollat ragadtam, olyan mértékű elégedettség töltötte el Wendellt, hogy végül sok mindent lejegyeztem. A fenyegető veszély miatt kevésbé tudtam összpontosítani, noha cseppet sem kellett mímelnem a lelkesedést. Sokat kérdeztem tőle, bár a válaszok nem mindig minősültek hasznosnak, és olykor teljesen értelmetlennek találtam őket. Íme pár kiragadott példa.

Ahol a fáknak szeme van – domborzat

Ez a hely elsősorban erdők és fenyérek elegyéből áll, amelyet itt-ott ingoványos területek szakítanak meg, és itt fut végig az a hegyvonulat is, amely a birodalom keleti határvonalát adja. Ezeket a hegyeket Kék horog névvel illetik. Három tó található errefelé: a legnagyobb a Feneketlen, a kastély melletti az Ezüstliliom, a déli pedig az Altó. Ez utóbbi egy sötét vidék, ahol a banyafejű szarvasok laknak, de oda nem fogunk bemerészkedni.

Többször is kértem Wendellt, hogy segítsen felvázolni a birodalom térképét, ám ezzel jobbára semmire sem mentem, ami nem lep meg. Köztudott, hogy Tündérhon térbeli integritása nem múlja felül az álmokét, vagyis ugyanaz a hegy, amelyik kedden egy adott helyen állt, szerdára kedvezőbb területet kereshet magának. A beszélgetésünk különböző pontjain Wendell arról tájékoztatott, hogy a tavak és a hegyvonulatok elhelyezkedése állandó, de egykor a Kék horog teljesen körbeölelte a birodalmat, és időnként még most is megnyúlik, az Altó pedig ezzel épp ellentétesen viselkedik, és olykor helyet cserél az Ezüstliliommal.

Tündércsigák

Az első látogatásom alkalmával szerencsétlenségemre belefutottam ebbe a hátborzongató népségbe. Még mindig nem tudok szabadulni attól az érzéstől, ahogy összeroppan a házuk a kezem és a térdem alatt, még ma is a fülembe csengenek a gyötrelmes, cérnahangú sikolyaik, és legszívesebben nem is hallanék felőlük többet. Amikor beszámoltam róluk Wendellnek, ő megborzongott, és azt tanácsolta, ne haragítsam őket magamra. Tudniillik ugyanis valamennyire értelmes lények, és mindennél többre tartják a méltóságukat, ezért életük nagy részét azzal töltik, hogy bosszút állnak az őket ért sérelmekért. Bár ezt csak lassan tudják kieszközölni, végül mindig elérik, amit akarnak.

Azok az átkozott fák

Nem szeretnék róluk beszámolni. De miféle tudós lennék, ha meghátrálnék a szerzetek minden rémsége elől?

Nem. Képtelen vagyok rá.

Akkor is muszáj. Egek, a tintapacák és az áthúzások máris tönkretették ezt a bejegyzést. Jobb ezen minél hamarabb túlesni.

A fákat, amelyekről Wendell birodalma a nevét kapta, figyelmes tölgynek hívják, ami jellegzetes példája a tündérek által használt eufemizmusnak. Szétszóródnak az erdőkben, bár előszeretettel sompolyognak a sötét rengetegekben, felteszem azért, hogy váratlan támadásukkal elegendő alapanyagot szolgáltassanak a rémtörténeteknek. Ha csak két szemük lenne, talán még elviselhető látványt nyújtanának, de több száz, ha nem több ezer szemet meresztenek az arra járókra. Minden egyes levélnek van szeme, amely dühösen összeszűkülhet, meglepetten tágra nyílhat, vérben foroghat vagy álmosan lecsukódhat, mintha minden levélnek külön személyisége lenne, és az összes nedvesen zörögve szegezi szemét az alatta elhaladóra.

Wendell természetesen filozofikusan viszonyul ehhez a szörnyűséghez.

– Ez a legrosszabb, amit Tündérhonban láttál, Em? Csak hagyd őket békén, és akkor nem lesz miért aggódnod. Ne adj nekik okot arra, hogy megorroljanak rád.

– Mégis miért orrolnának meg rám? – kérdeztem.

Erre számolni kezdett az ujjával.

– Mert sértegeted őket. Mert letéped a levelüket. Mert széthasítod őket, hogy kiderítsd, nem lakozik-e bennük egy számodra tetszetősebb tündérkirály.

Erre nem feleltem.

– Ennyi?

Wendell gondolkodóba esett.

– Jobb, ha ősszel a lábad elé nézel.

Egek!

Utunk során nem tudtam nem észrevenni, hogy ez a varázsösvény sokkal vidámabb annál, mint amelyet Ariadnéval követtünk. Wendell-lel napsütötte tisztásokon és harangvirággal teli réteken vagy áfonyával benőtt, szellős lápokon vágtunk át, és olykor lenyűgöző menhirekbe botlottunk. Földgömb nagyságú, súlytalan ezüstgolyók csillogtak a fák tetején, és a szél olykor egyik fáról a másikra sodorta őket. Wendell tájékoztatott, hogy ezek valójában egyfajta tündérkövek, amelyek az utazók kényelmét szolgáló varázslatokkal vannak tele. Figyelmeztetett, hogy ne törjem el őket, mert némelyiket rémek rontották meg, és már nem lehet bízni bennük.

– Szándékosan tartasz távol a birodalmad sötétebb részeitől? – érdeklődtem, amikor már teljesen rá lehetett látni az ösvényről a Feneketlenre. – Tudod, már jártam itt. Tisztában vagyok azzal, hogy a birodalmad nem csak fényben úszó mezőkből és ártalmatlan ősi helyekből áll. Szóval nem kell úgy viselkedned, mint egy szorongó udvarlónak, aki a legjobb oldalát szeretné mutatni.

Wendell meglepetten felnevetett, és tudtam, hogy a megjegyzésem közel járt a valósághoz.

– Igazán nem hibáztathatsz, hogy megpróbállak kicsit lenyűgözni. Ezenkívül a sötét rengetegek kellemetlen rémeket és fenevadakat rejtenek. Gyanítom, térdet hajtanának előttem, de inkább nem kockáztatok. Elegendő kellemetlenséget fogunk tapasztalni, amint elérjük a kastélyt.

Wendell az út során olyan könnyelműen használta a varázserejét, ahogy még sohasem láttam. Mint egy arisztokrata, aki pénzérméket dobál ki a hintójából. A fák törzséhez tapasztotta a kezét, hogy virágba borítsa őket, temérdek harangvirágot varázsolt egy általa túl színtelennek tartott rétre, és egyszer arrébb tolt egy sziklás dombot is, hogy ne kelljen felmásznunk rá. Miközben őt figyeltem, több elmélet is megfogalmazódott bennem.

Nagyjából egy órával később megálltunk, hogy felfrissítsük magunkat, ami természetesen az ő ötlete volt. Egy napos tisztáson csörgedező patak mellett táboroztunk le. Wendell megkopogtatott egy menhirt, mire két apró manó bukkant elő belőle. Egy gőzölgő zsemlékkel teli ezüsttálcát szorongattak a kezükben, majd letették a zsemléket a patak melletti egyik kőre, fejet hajtottak Wendell előtt, és szó nélkül visszaiszkoltak a menhir mögé.

Pislogva néztem a hűlt helyüket, majd megrázkódtam.

Emlékeztettem magam arra, hogy ezen a helyen ennél furcsább dolgokkal is találkozni fogok.

Leültem Wendell mellé, aki időközben odavarázsolta maga mellé az egyik ezüstszínű tündérkövet, és feltörte egy sziklán. Szilánkjai csillogó teáskészletté alakultak át. Wendell minden csészébe vizet mert a patakból, majd körbe-körbemozgatta a kezében, mire a víz forró teává alakult át, méz és vadvirágok illatát árasztva.

Még több varázslat, gondoltam, és ezt az információt is elraktároztam későbbre.

– Milyen messze van a kastély? – kérdeztem a teát kortyolgatva, amely természetesen hihetetlenül ízletes volt, egyszerre édes és erős. – A buckákon is át fogunk kelni?

– Hacsak lehet, nem – felelte Wendell. Szórakozottan tapicskolta a zúgó patakot, és olyan elégedettnek tűnt, akár egy napon sütkérező macska. Mintha még éteribbé vált volna a szépsége, amióta átléptünk az ajtón, de az is lehet, hogy csak képzelődtem. A haja színe a tűz fényében fürdő sötétaranyat idézte. – A legtöbb buckában falvak vannak, amelyek mindegyike felett saját úr vagy úrnő uralkodik.

Bólintottam. Megegyeztünk, hogy az lenne a legjobb, ha nem szereznének tudomást az érkezésünkről a kastély jelenlegi őrzői vagy a nemesek, akik a saját érdekeiket nézve használnák fel ezt az információt.

– Remélem, még sötétedés előtt odaérünk – folytatta egy zsemlét csipegetve. – Meg kell kerülnünk a Feneketlent, de biztos vagyok benne, hogy közben valamilyen veszélybe botlunk. Utána pedig…

Vártam, de csak egy széles kézmozdulatot tett, amit mások, akik nem ismerték olyan jól, mint én, elbűvölően rejtélyesnek találtak volna.

– Majd meglátjuk – fejezte be a mondatot.

Ezt megemésztve egy ideig mereven néztem őt.

– Fogalmad sincs, hol vagyunk – állapítottam meg hitetlenkedve.

– Nagyjából azért tudom – védekezett, és mintha zavarta volna a megrökönyödésem. – Nos, mégis miért jártam volna korábban errefelé? Természetesen ez nem jelenti azt, hogy gyerekkoromban soha nem merészkedtem a kastély határán túlra. Sok nemes valósággal rajong a Függeszkedő medencékért. Ez egy olyan hely, ahol a Fényköd nevű folyó egy szakadékhoz érve több kristálytiszta medencét alakított ki, amik tökéletesen alkalmasak a fürdőzésre. És aztán ott van még az Ősfás láp is, ahol csak a királyi család és válogatott kísérőik vadászhatnak. Itt szokatlanul nagy vadkanok és igazán ritka szarvasok élnek, amiknek agancsa színtiszta ezüstből van…

Ezután tovább áradozott a medencékről és a vadászterületekről. Amikor végre megállt levegőt venni, közbevágtam.

– Wendell – szólaltam meg nyugalmat erőltetve magamra. – Azért vagyunk itt, hogy meghódítsuk a királyságodat. Ez nehezen fog menni, ha azt sem tudod, merre van az átkozott trónod. Most pedig felelj egyértelműen! Eltévedtünk?

– Ó, Em – mondta elfogódottan. – Túl sokat aggodalmaskodsz. Ne feledd, a királyságomban vagyunk, nem valami isten háta mögötti jégbirodalomban vagy egy hegyvidéki senki földjén. Abban az értelemben, ahogy gondolod, nem tévedtünk el. Tudom, hol a kastély. Mit számít, mi hol vagyunk?

Ez után az idegtépő és értelmetlen válasz után ismét megkopogtatta a menhirt, hogy egy kis lekvárt kérjen a zsemle mellé.

Ennek ellenére bizton állíthatom, hogy Wendell-lel nem minden tervezés nélkül merészkedtünk be a világ legveszélyesebb tündérbirodalmába.

– Át kellene tekintenünk a lehetőségeinket – vetettem fel egyik október végi este.

Ez egy-két héttel azután történt, hogy visszaértünk Ausztriából. Wendell lakásában ücsörögtünk a tűz mellett.

Ő felpillantott rám a könyvből, amelyet épp olvasott. Valamilyen butuska románc vagy hasonló lehetett. Wendell nem olvas sokat, de ha mégis ilyesmire vetemedik, megkérdőjelezhető az ízlése.

– Hm?

– Hogy kikkel kell szembenéznünk, amikor visszatérünk a birodalmadba. Ha meghalt a mostohaanyád, vajon ki lépett utána trónra? Ki az, aki olyan helyzetben van, és olyan befolyással rendelkezik, hogy hűséget fogadjanak neki a nemesek? Mi a helyzet a mostohaanyád féltestvérével, Lord Tarannal?

– Tarannal? – Wendell a fejét hátradöntve gondolkodóba esett. – Soha nem tartottam különösebben hataloméhesnek. De azt hiszem, nem vethetjük el ezt a lehetőséget. Ahogy korábban említettem, Em, nem sok közöm volt hozzá, mint ahogy neki sem hozzám. A nagybátyám nagyon idős, és mindig is fogalmatlan gyerekként tekintett rám, akivel nem érdemes törődni.

Lassan méregbe gurultam.

– Nos, akkor ki jöhet még szóba? Apád testvérei?

– Ó… Igen, volt egy-két bátyja – felelte tűnődve. – Kettő. Jóval a születésem előtt kivégezte őket.

– Egek – motyogtam.

Tudtam, hogy Wendell udvara egy igazi kígyófészek, de kezdtem gyanítani, hogy a valóság még zordabb, mint a történetek.

– Ki van még? – erősködtem. – Unokatestvérek? Egy bizalmas tanácsadó? Barátok?

– Apám egyetlen igaz barátja anyám volt. – Wendell tekintete a tűz felé vándorolt. – Mindig ezt hajtogatta. Mindenben egyetértettek, ugyanazt gondolták mindenről, egyezett a világszemléletük. Noha csak anyámban csörgedezett az oíche sidhe vére, akár apám is ezeknek a kis házvezetőknek a leszármazottja lehetett volna. Azt hiszem, részben ez az oka, hogy apám a tiltás ellenére anyámat vette feleségül. Apám házában mindennek makulátlanul tisztának kellett lennie. Ő és anyám együtt varrtak és szőttek, varázserejüket egyesítve olyan királyi ruhákat készítettek, amilyeneket még nem látott a világ… De nemcsak ruhákat, hanem vadászhálókat is, amikkel a legfélelmetesebb zsákmányt is el lehetett ejteni, és olyan aprólékosan hímzett és fényes zászlókat, hogy állítólag az ellenség még a csata hevében sem tudta levenni róluk a szemét – folytatta a tűzbe bámulva. – Nem hiszem, hogy apám bárkihez is közel került anyám halála után. Talán a legidősebb nővéremhez. De mostanra már ő is meghalt.

Megrázta magát, és a csészéjéért nyúlt. Bár a száműzetése fájdalmasan érintette, ritkán támadt olyan benyomásom, hogy különösebben fájlalta volna a családja kiirtását, amit többnyire a tündértermészetének tulajdonítottam. Így nem aggaszt annyira a dolog, ami nem jelenti azt, hogy ne lenne aggasztó. A szerzetek merőben eltérnek a halandóktól, és ezt a tényt olykor még mindig nehezen tudom Wendellre vonatkoztatni. Vártam, hátha tovább beszél, de elhallgatott.

– Korábban említetted, a mostohaanyádnak is vannak gyerekei. Hogy őket szerette volna a trónon látni.

– Igen, miután ő eleget ült rajta – felelte fásultan. – Neki és apámnak született egy lánya, aki még gyerek volt, amikor a mostohaanyám úgy döntött, megöli apámat és a testvéreimet. – Wendell a homlokát dörzsölte. – Deilah a neve. Még mindig nagyon fiatal lehet. Nehezen tudom elképzelni, hogy a nemesség komolyan venné. Nem is tudom. Kétségem sincs afelől, hogy sok szerzet pályázik a trónomra. De nem igazán értek a politikához.

Ingattam a fejem.

– Apád bizonyára megfelelően kitaníttatott. Biztos eltanultál tőle egy s mást, miközben őt figyelted.

– Em… – kezdte Wendell meggyötört arccal, becsukva a könyvét. – Alig tizenkilenc éves voltam, amikor száműztek. Egy ennyi idős szerzet szinte még csecsemőnek számít, legalábbis ami a bölcsességet illeti. Csak annyit várnak el tőlünk, hogy minél több mulatságon és bálon vegyünk részt, és okozzunk különféle apróbb bosszúságot a szüleinknek, de semmi több. – Felsóhajtott. – Meglehet, hogy én az átlagos ifjaknál is jobban kivettem a részem a mulatságokból. Apám semmire sem tartotta a politikai képességeimet. Emellett öt fivér és nővér választott el a tróntól, és bár ebben a birodalomban hétköznapi dolognak számítanak a merényletek, senki sem hitte volna, hogy egy nap a trón közelébe kerülök.

Kellett egy kis idő, mire leülepedett bennem, amit mond.

– Szóval… fogalmad sincs arról, hogy kell irányítani egy királyságot.

– Másnak sincs, nem igaz? – Megfogta a kezem, és kelletlensége hirtelen buzgalomba csapott át. – Majd együtt rájövünk.

– Te jó ég – feleltem bágyadtan.

– Ilyen rossz a helyzet? – kérdezte az arcomat fürkészve. – Már így is többet tudsz a tündérkirályságokról, mint bármelyik halandó.

– Történeteket – igazítottam ki, és elhúztam a kezem. – Történeteket tudok.

Wendell furcsa pillantást vetett rám.

– Volt szükséged valaha is ennél többre? Alapjaiban rengettél meg egy királyságot, rátaláltál egy távoli Másvidékre vezető ajtóra, és megdöntötted egy királynő hatalmát, nem igaz? A megfelelő könyvvel felvértezve bármire képes vagy.

Nos, mondanom se kell, hogy cseppet sem nyugtatott meg ez a feltétel nélküli bizalom. Mindig is tudtam, hogy Wendell elfecsérelte fiatalsága nagy részét, de azt hittem, tanult valamit az udvaráról, és tudja, mit jelent hatalmat birtokolni. Most kiderült az igazság: fogalma sincs, hogy kell viselkednie egy királynak, ennek ellenére a trónra lépése előtti napon sem tartotta különösebben lényegesnek ezt a tényt, már ha egyáltalán elmerengett rajta. Nem csoda, hogy egyes drüadológusok szerint az összes tündérnek elment az esze.

– Én tudós vagyok – jelentettem ki. – Megfigyelek. Jegyzetelek. Én nem… Soha senki nem fog uralkodóként tekinteni rám.

– Nem? – Ismét kinyitotta a könyvét. – Az az ő bajuk. Ennyi erővel akár apám játékszabályait is követhetném, és megparancsolhatnám Razkardennek, hogy vájja ki az ellenségeim szemét, meg forgassa ki a beleiket.

Nem tudtam megállapítani, hogy tréfálkozik-e, vagy sem, ami elfojtotta bennem a vágyat, hogy tovább folytassam ezt a beszélgetést. És ezzel nagyjából annyiban is hagytuk a dolgot.

De én továbbra is sokszor gondoltam rá.

Ez járt a fejemben, miközben a kastély felé tartottunk, és a hátizsákom ide-oda csúszkált a hátamon. Négy könyvet pakoltam be – ebből kettőt a cambridge-i drüadológiai könyvtár különleges gyűjteményéből oroztam el,[2] ami miatt lelkiismeret-furdalásom van, de nem látom be, mi mást tehettem volna, elvégre nem számolhatok kölcsönzési határidőkkel egy olyan világban, ahol az idő hajlamos átrendezni magát. Mind a tündérbirodalmak államigazgatásával foglalkozik, már amennyit lehet tudni erről a témáról. Bár régóta feltételezik, hogy Tündérhon urai és hölgyei főként erővel tartják maguknál a hatalmat, mert a nemesség jobban ért a varázslatokhoz a többi előkelő tündérnél, a legújabb kutatások kétségbe vonják azt az általános felfogást, miszerint a tündéruralkodók nem tudnak stratégiát alkotni, vagy nem rendelkeznének hagyományos vezetői készségekkel.[3] Wendell félvér mostohaanyjának felemelkedése pedig további bizonyítékot szolgáltat erre.

Wendellnek erről nem sokat beszéltem, mert ez a terv jelenleg csak egy félig megfogalmazott elképzelés, de már elkezdtem kijegyzetelni az olvasmányaimból a tündérbirodalmak irányításának alapelveit. Mondanom sem kell, hogy előttem egyetlen drüadológus sem követhette nyomon egy tündérudvar igazgatását magáról a trónról, így hát én vagyok a legalkalmasabb arra, hogy könyvet írjak Tündérhon berendezkedéséről.

Már a gondolattól is megborzongok. Nagyon csalódott leszek, ha Wendell mostohaanyja még azelőtt végez velünk, hogy esélyem lenne hozzájárulni ehhez a tudományos vitához.

Miközben Wendell-lel átkeltünk az erdőn, végig suttogás kísért bennünket. Olyan érzésem támadt, mintha sok szempár szegeződne ránk, de egyetlen szerzet sem mert köszönteni minket, sem az előkelő, sem a közönséges tündérek közül.

– Bárcsak eljutnának hozzánk a hírek! – panaszkodtam.

Nyugtalanított, hogy szinte semmit sem tudunk arról, mivel nézünk szembe. Beszéltem Poe-val, aki kivételesen jó pletykaforrásnak bizonyult, mivel rengeteg látogatója van a különböző tündérbirodalmakból. Ám ő is csak annyit tudott, hogy Wendell királyságában kitört a zűrzavar, miután megmérgeztem a királynőt. Poe szerint a vándorló szerzetek kerülik az ilyen helyeket.

– Miért nem kérdezed meg őt? – vetette fel Wendell körbenézve.

– Kit?

Egy ágat bámult.

– Nem kell elbújnod. Nem foglak bántani.

Egy ideig vártam, de semmi válasz nem jött az erdőből, és mozgást sem láttam. Wendell elcsigázottan felsóhajtott, majd leszedte a fáról a tündért, akit én addig észre sem vettem. Mohából szőtt köpönyeget viselt, csuklyáját a fejébe húzta, és görnyedten gubbasztott, ezért csak egy göcs volt az ágon, az erdő mintázatának jelentéktelen szeszélye.

A manó rémülten felrikoltott, majd mozdulatlanná dermedt. Alig egy láb magas lehetett, pufók arcát félig ellepte a moha, és fajtája jellegzetességeként az egész szeme feketén csillogott.

– Felség! – kiáltott fel cérnavékony hangon. – Észre sem vettem! Bocsánatért esedezem!

Amint Wendell letette a földre, a manó azonnal a lába elé hasalt, és hadarni kezdett, de nem értettem, mit mond. Azt hiszem, tovább szabadkozott, viszont túl sokszor említette a mohát, valami olyasmit, hogy elkészíti vagy megigazítja. Talán Wendellnek akarta ajándékozni a köpönyegét. Nehéz volt értelmet találni benne.

– Kérlek, állj fel! – parancsolt rá Wendell. – Jelenleg nem vagyok királyi felség, tehát nem kell… Ó, elég már ebből!

Bosszús hangja nagyobb hatást ért el a tündérnél, mint a szavai. A manó reszketve felállt.

– Nem fogunk bántani – ismételtem meg, ő azonban csak nyomorúságosan nézett rám.

Megsajnáltam. Wendell félrelibbentette a köpönyegét, és letérdelt elé.

– Most pedig felelj gyorsan, és rögvest visszatérhetsz a kunyhódba. Mi történt a birodalmammal?

A szerzet ismét hebegni kezdett, közben pedig hol a kezét tördelte, hol bőszen hadonászott. Hiába beszélem folyékonyan a tündérek nyelvét, ekkor nem sokat értettem a mondandójából. Motyogott, és olyan nyelvjárást használt, amely mintha sok ír szót tartalmazott volna. Wendell egy percig hallgatta, majd magasba emelte az egyik kezét.

– Semmi érdemleges – közölte velem, miután felállt. – Az aprónépnek újabban nagy gondot okoz a többi szerzet, akik a paripáikon vágtatva összetiporják az odúikat. Harcok törtek ki, és a szemben álló felek sok varázslatot használnak, ami miatt a hozzá hasonló manók rettegésben élnek. Néhányan a hegyekbe menekültek, és teljesen elhagyták az otthonukat – tájékoztatott Wendell, akit láthatóan feldúlták a hallottak. – De nem tudják, mi történik, sem azt, hogy ki vesz részt benne, csak azt, hogy ez nagyon sok kellemetlenséget okoz nekik. Micsoda zűrzavar! – sápítozott a hajába túrva. – Minden a mostohaanyámmal kezdődött. Ki akarta szélesíteni a birodalom határait, ezért leigázta a szomszédos birodalmakat, ám úgy tűnik, ezt nem mindenki vette jó néven, mert az elfoglalt területek lakói rendszeresen fosztogatják és zaklatják a mi szerzeteinket. A látogatásod óta még jobban elfajultak a dolgok.

– Életben van a királynő? – kérdeztem a manótól.

Erre ismét hadonászni és hablatyolni kezdett. Wendell is összezavarodott tőle.

– Igen? – kérdezett vissza. – De van még valami – fordult aztán felém. – Azt mondja, a mostohaanyám elmenekült. Viszont egy furcsa szóval fejezte ki magát, ami arra vonatkozik, amikor a lehullott falevél ismét eggyé válik a talajjal, és az erdő része lesz.

Egymásra néztünk, és tudtam, hogy mindketten ugyanarra gondolunk. Ez nem sok jót ígért.

– Még valami? – kérdeztem.

– Van egy csatatér a közelben. A manó felajánlotta, hogy megmutatja nekünk. Ott talán még kideríthetünk valamit.

– Jól van.

Ezután elindultunk, és a tündér zöld hullámként mutatta nekünk az utat.

december 30.

Nos, sok minden történt a legutóbbi naplóbejegyzésem óta, és nem igazán tudom, hogyan viszonyuljak ezekhez az eseményekhez. Ez aligha számít újdonságnak, amióta összeboronáltam magam Wendell-lel.

A csatára egy mocsaras vidéken került sor, amely, azt hiszem, a Feneketlen egyik oldalága mentén alakult ki. Itt-ott apró fényparazsak lebegtek az összecsapás során használt varázslatok maradványaként, és igencsak hasonlítottak a fénylidércekhez.[4] Emellett több más megmagyarázhatatlan dolgot találtunk ott, amik közül kiemelkedett a semmibe vezető, borostyánnal befuttatott lépcsősor, valamint egy hatalmas róka, amely mintha félúton megfagyott volna fává alakulás közben. Egy figyelmes tölgy középen kettéhasadt, és átjáró alakult ki a két fele között, bár sajnos, úgy tűnt, ez nem végzett vele. Időnként mennydörgő hangot hallottunk, ami mintha a föld alól jött volna. Összességében véve örültem, hogy nem láttam a saját szememmel, milyen varázslatokat használtak a csata hevében.

Sem sebesülteket, sem holttesteket nem találtunk. A gyenge szélben fodrozódtak az erdő szélén álló páfrányok, de ezenkívül nem láttunk más mozgást. Számos elmélet kísérel magyarázatot adni arra, mi történik haláluk után a szerzetek testével. A tudósok már jó néhány közönséges tündér maradványaira ráakadtak – ezek közül párnak a cambridge-i Drüadológiai és Etnofolklór Múzeum ad otthont –, ugyanakkor előkelő tündérekére nem. A halott szerzetekkel foglalkozó drüadológusok jórészt úgy tartják, hogy a legtöbb előkelő tündér valamiféleképpen elenyészik, feltehetően egy bizonyos idő után. A történetek azonban nem értenek egyet ebben, és ez olyan kérdés, amelyet eddig még nem tettem fel Wendellnek, valószínűleg a saját gyengeségeim miatt.

– A küzdelem nagyrészt annak az emelkedőnek a túloldalán zajlott – állapította meg Wendell.

– Menj csak – biztattam, de közben Árnyékot kémleltem, aki a fejét lehajtva ivott egy patakból. Az utóbbi egy órában lemaradt tőlünk, ami miatt nekünk is le kellett lassítanunk. – Itt maradok vele. Azt hiszem, jól fog esni neki a pihenés.

– Szegénykém – vakargatta meg Wendell a kutya fülét. – Ha visszaszerzem a trónt, szolgák hadát fogom mellé állítani. Minden szobában bársonyágy várja majd, mindegyik mellett tűzzel, és ő fogja megkapni az ellenségeim csontjait.

– Egész jól indult, de bár ne hallottam volna a végét.

Természetesen Wendell csak nevetett, majd elindult a domb felé. Ekkor ismét rám tört az egzisztenciális rettegés, és minden megkérdőjeleződött bennem, ami idáig vezetett. Ezt aztán, mint máskor, ezúttal is sokkal gyakorlatiasabb természetű gondolatok alá temettem. Ha egy nap fékevesztetten sikoltozni kezdek, vagy a hajamat tépve az erdőbe csörtetek, azért csak Wendellt lehet majd hibáztatni.

Elővettem azt a krémet, amellyel Árnyék ízületeit szoktam kezelni, és bedörzsöltem vele a bokáját. Ő elégedetten lehunyta a szemét, az oldalára fordult, és átadta magát a bundáját melengető napsütésnek, de ez nem csillapította az aggodalmaimat. Már túl idős az ilyen hosszú meneteléshez, és ha tehetné, a nap nagy részében a tűz mellett szunyókálna.

– Jól vagy, kincsem? – kérdeztem a fülét simogatva.

Fújtatott egyet, és a fűhöz csapkodta a farkát.

A kis hadsereg nem követett minket a tisztásra, hanem a fák árnyai között maradt. Nem tudom, hogy ez jót tett-e az idegeimnek, de legalább nem voltak a szemem előtt. Harangrojt kivételével, természetesen, aki az ölembe ugrott, és várakozóan pillantott fel rám. Óvatosan megvakartam a füle tövét, amit, azt hiszem, ő kellemesnek talált, én viszont kevésbé, mert jellemző rá, hogy minden figyelmeztetés nélkül megelégeli a dédelgetést, és acsarogva a kezem után kap.

– Én ismerem a kastélyhoz vezető legjobb utat – panaszkodott Harangrojt a farkát csóválva. – Gyorsabban odaérnénk, ha arra mennénk, amerre én mondom.

– Akkor ezt nem ártana őfelségével is közölnöd.

Tudtam, hogy ehhez természetesen nem lenne mersze, és csak hetvenkedik.

– Ma különösen fényes a bundád – dicsértem meg, hogy elejét vegyem egy újabb unalmas panaszáradatnak. Erre kihúzta magát, leugrott a földre, és nagyképűen illegetni kezdte magát a napfényben.

Egy kellemes félórát töltöttem az előző naplóbejegyzés megírásával, és miután befejeztem, kinyitottam a hátizsákomat, hogy kivegyek belőle egy könyvet. Lord Taran ezt a pillanatot választotta arra, hogy belovagoljon a tisztásra.

– Hát itt van – szólított meg rosszallóan, mintha a szabadban uzsonnázás közben egy percre elcsatangoltam volna.

Egy kiáltást elfojtva talpra pattantam, a naplóm és a tollam a fűre esett. Távolodni kezdtem tőle. Ő megállt, nyugodtan, hűvösen és összeszedetten végigmért. Egy hatalmas kard lógott az oldalán, pengéje nedvesen sötétlett. Foltok piszkították be ezüstszálas tunikáját, és vércseppek borították sápadt arcát. Kétség sem fért ahhoz, hogy alaposan kivette a részét az imént lezajlott csatából.

Vele ellentétben én egyáltalán nem voltam nyugodt. Lord Taran nem számított magasnak – termetével nem tűnt ki az előkelő tündérek közül, akik általában magasabbak a halandóknál –, de tekintélyes megjelenése miatt nehezen tudtam levenni róla a szemem, holott semmire sem vágytam jobban. Néha, amikor pislogtam, lelki szemeim előtt megjelent egy lény, csontvázszerű, akár a téli faágak, a kopott pompát idéző, csillogó moha leplében. A rejtettek királyát juttatta eszembe, amilyennek a legutóbbi találkozásunk alkalmával láttam. Csakhogy amikor a király szemébe néztem, magasan tornyosuló gleccsereket és havas pusztaságokat láttam, Lord Taran tekintetében viszont az ősi erdők mélyének áthatolhatatlan sötétsége tükröződött.

– Elnézést kérek, uram – dadogtam sebtében pukedlizve. – Nem számítottam arra, hogy megtisztel a…

– Felejtsük el – szakított félbe, elsimítva a sötét tincseket a szeméből. – Ezúttal sem méltóztatott elkísérni a drágalátos hercege? Vagy netalán azért jött, hogy kicsempésszen egy újabb macskát? Tudja, neki csak az az egy volt.

Láttam rajta, hogy mulattatja a helyzet, de nem barátságosan viszonyul hozzám – a legkevésbé sem. Szúrós szemmel méregetett, és az a benyomásom támadt, hogy bár velejéig kegyetlen, valami miatt kordában tartja az indulatait.

Nem tudtam, milyen válasszal tehetnék a kedvére, ezért egyszerűen az ösztöneimre hallgattam.

– Köszönöm, de bőven beérem egy macskával is. Ezúttal a trónért jöttem.

Erre elmosolyodott, nekem pedig remegni kezdett a lábam a megkönnyebbüléstől.

– Csakugyan? Nos, miért is ne. Eddig is félvérek és házvezetők uralták a királyságot, aligha süllyedünk lejjebb egy halandó királynővel.

És ezzel újra szilárd talajt éreztem a lábam alatt. Legalábbis szilárdabbat. Akármi más is volt még ez a férfi, épp olyan kivagyiság jellemezte, mint az előkelő tündérek többségét.

– Miért nem foglalja el uraságod a trónt, ha annyira zavarja a korábbi tulajdonosainak pedigréje? – kérdeztem arcátlanul.

Az előkelő tündérek többsége bájosnak találja a halandók merészségét, mint ahogy minket is megmosolyogtat egy fújtató kiscica.

– Azért, mert szeretném a nyakamon tartani a fejem – horkantott fel. – Ami évszázadokon át sikerült is, és ez sokkal több, mint amennyi azoknak jutott, akik ennek a véres farkasodúnak minősülő udvarban hatalom után ácsingóznak.

Ez annyira messze esett attól, amire válaszként számítottam, hogy egy percre elnémultam.

– Bölcs hozzáállás – feleltem.

Lord Taran rosszindulata visszatért.

– Köszönöm. El sem tudom mondani, milyen nagyra tartom a halandók véleményét, kiváltképp a fiatal bakfisokét, akik nem tudják megállni, hogy ne tévedjenek folyton erőszakos tündérbirodalmakba.

– Nem muszáj gorombáskodni – berzenkedtem. – És ha tudni akarja, harmincegy éves vagyok.

Immár sokkal nyugodtabbnak éreztem magam, mert már nem tartottam valószínűnek, hogy bántana. Viszont nem az erkölcsi aggályai miatt, hanem mert kellően szórakoztattam ahhoz, hogy képes legyen távol tartani a kezét a kardjától.

– Mi is tudunk bölcsek lenni, Wilde professzor. Néhányan. Nos, hol van Liath herceg?

Elképzelésem sincs, hogy tudtam megőrizni a kérdés után az önuralmamat. Természetesen tisztában voltam vele, hogy Wendellnek van másik neve, de soha nem kérdeztem, mi az. Azt hiszem, ennek részben az az oka, hogy nem akartam arra gondolni, hogy ő bárki más lehet Wendellen kívül. Azt is tudtam, mert Wendell elmondta nekem, hogy a szerzetek ritkán utalnak egymásra név szerint, és még az igazi nevük rövidítését sem használják, holott az nem bír varázserővel.[5] Elnagyolt beszámolójából arra következtettem, hogy illetlenség nevén nevezni a másikat, ellentétben azzal, hogy a halandók keresztnevükön szólítják a közeli ismerőseiket. A tündérek ezzel szemben jobb szeretnek olyan megszólításokat használni, mint „bácsikám”, „szövő”, „hölgyem” és hasonlók. Ez lenyűgöző példája a tündérek illemtanának, és kétségtelenül abból az idegenkedésből fakad, hogy felfedjék az igazi nevüket. Legalább négy különböző szemszögből tudnám megvizsgálni ezt a kérdést, amennyiben cikket írnék róla.

– Ha tudnám, hol van, már elárultam volna – feleltem szinte rögtön. – Igaz, hogy lelkes vagyok amiatt, hogy egy vérrel beterített, nagy hatalmú szerzettel beszélgethetek, de ez nem hátráltat a válaszadásban.

– Ide fog jönni, ha hívja – mondta Taran már-már gyengéden.

Rászegeztem a tekintetem. Nem tudom, mit reméltem leolvasni az arcáról, mert mintha egy isten szándékait próbáltam volna értelmezni. Nagy levegőt vettem, és elkiáltottam magam.

– Wendell!

Egy pillanatig ostobán éreztem magam. De csak egy nagyon rövid pillanatig, mert még levegőt sem tudtam venni, Wendell máris kilépett egy fából.

Bár azt mondhatnám, hogy már hozzászoktam ehhez, valójában azonban nincs így, és el is kellett fojtanom magamban egy gyermeteg sikolyt. Van valami mélységesen felkavaró abban, ahogy ezt teszi. Talán elviselhetőbb lenne, ha közben füstfelhőbe burkolózna, vagy megremegne a föld, vagy valami jelezné, hogy varázslat történik. Ellenben ő úgy lép ki a fákból, mintha egy üres ajtókereten haladna át.

Először rám, majd Taranra nézett. Cseppet sem lepődött meg, de nagyon ellenségesnek tűnt. Egy kardot tartott a kezében, feltételezem, a csatamezőn találta.

– Mit csinálsz, bácsikám?

– Beszélgetek, kedvesem – felelte Lord Taran. – Nem látod?

– Azt látom, hogy egy karddal a kezedben állsz a jegyesem felett.

– Wendell – szólítottam meg riadtan.

Az arckifejezése kezdett olyan formát ölteni, amit már korábban is láttam rajta, és afféle megátalkodott nyugalomként tudnám azonosítani. Határozottan azt az álláspontot képviseltem, hogy ne fordítsuk magunk ellen Lord Tarant, hacsak nem muszáj, de a barátait se haragítsuk magunkra, mert feltehetően nem értékelték volna, ha Wendell mérgében lefejezi őt.

Lord Taran szórakozottan megkopogtatta a kardjával a földet, és alaposan végigmérte Wendellt.

– Hogy te milyen sértődékeny vagy! A nagyanyád természete egy nemzedéket átugorva rajtad ütközött ki, nem igaz? Amilyen vérszomjas lett élete végére, apád nem örökölhette, és természetesen anyád is inkább a szennyesen töltötte ki a dühét, mint ahogy az a fajtájára jellemző. De te seprű helyett inkább kardot fogsz a kezedbe, jól gondolom? Milyen kiszámítható.

– Wendell, Lord Taran segített nekem – vágtam közbe gyorsan. – Segített nekünk. Megmutatta, hogyan jutok be a kastélyba. Kétlem, hogy nélküle meg tudtalak volna gyógyítani.

Wendell zavarodottan nézett rám, mintha nem értette volna, hogy ez most miért lényeges.

– Segítettem, nem igaz? – kérdezte Taran. – Bár ez inkább Callum ötlete volt, ő sohasem szívelte a nővéremet az örökös hadakozásai miatt. Ő fiatalságod ellenére is jobb szeretne téged látni a trónon, herceg. Úgy gondolja, ha visszatérünk az előző király vérvonalához, az rendet teremt a birodalomban – tárta szét a karját. – Én lehetőség szerint távol tartom magam a politikától, de mivel nagyra értékelem az életemet, nem találok hibát az érvelésében, és egyébként is hajlamos vagyok mindenben a kedvében járni, még ha nem is látom mindig értelmét a kívánságainak. De ah! Van itt ez az apróság, hogy fogadalmat tettem az apádnak. – Összerezzent, ám mozdulata szándékosan nélkülözte az őszinteséget. – Tudod, az öreg király nem igazán szerette az elsőszülöttjét, a legidősebb bátyádat, aki meglehetősen otromba és ostoba volt, és alig konyított valamit a varázslathoz. Ezért megesketett, hogy senkit sem engedek trónra lépni, aki nem erősebb nála. Azt hiszem, azt szerette volna, ha végzek az elsőszülöttjével, hogy a második gyereke, a legidősebb nővéred örökölje a trónt. Természetesen meglepődött, amikor félreálltam, és hagytam, hogy a saját nővérem addig folytassa a gyilkolászást, amíg trónra nem kerül, de végtére is csak a fogadalmamat teljesítettem, nem igaz? A nővérem a maga módján erősebbnek bizonyult a férjénél.

Felsóhajtott. Határozottan olyan érzésem támadt, hogy élvezi a helyzetet, és minden bánkódó kézmozdulata mögött kegyetlenség lakozik.

– És épp ez a bökkenő, herceg. Tudniillik nem engedhetlek el addig, amíg erősebbnek nem bizonyulsz apádnál. Ha csak úgy hagylak visszatérni a kastélyba, és megszerezni a trónt, azzal megszegem a fogadalmam.

Látszólag Wendellt nem hökkentette meg ez a képtelen beszéd. Fejét kissé oldalra biccentve a gondolataiba mélyedt. Felém fordult, és bár nem tudtam olvasni a tekintetéből, mintha valamit latolgatott volna. Most már tudom, hogy nem is engem nézett, hanem a köpönyegemet.

– Mi lenne, ha… – kezdtem.

Nem tudom, mit szerettem volna mondani, vagy hogy egyáltalán megfogalmazódott-e bennem bármilyen tanács. Lehet, csak az időt szerettem volna húzni, hogy esélyünk legyen kitalálni, hogyan kászálódhatunk ki ebből a veszélyes helyzetből. Mindenesetre ez nem számított, mert az egyik pillanatban még hányavetin a kardjára támaszkodó Lord Taran a következőben már célba vette Wendell mellkasát.

Ő szitkozódva ugrott el előle. Még én is hátrébb ugrottam, holott a penge engem messziről elkerült. Taran olyan gyorsan és elvetemülten mozgott, amilyet még nem láttam. Wendell a páfrányok között landolt, és mintha egy mélyedésbe esett volna, mert nyoma veszett a növényzetben. Taran kardja alig egy másodperccel később lemetszette a páfrányok tetejét.

– Apád nem tudott felülkerekedni rajtam – mondta Taran a tisztás felé fordulva, mert Wendellnek teljesen nyoma veszett. – Ő volt a legjobb kardforgató, akivel valaha is dolgom akadt, de végül mindig én győztem, amikor egymással párbajoztunk. Szóval, herceg, elég egyszer lefegyverezned, és máris pontot tehetünk az ügy végére. Azzal bebizonyítod, hogy erősebb vagy apádnál.

– Wendell, ez nevetséges! – kiáltottam. A mellettem álló Árnyék torkából mély morgás tört fel. Felálltam, és próbáltam kitalálni, merre lehet Wendell. – Valahogy biztos meg tudjuk beszélni a dolgot.

– Attól tartok, ez nem lehetséges. – Wendell a patak túloldalán bukkant elő egy fából. Gondterhesen vizslatta a nagybátyját, amitől meghűlt az ereimben a vér, mert amikor kard van a kezében, általában ő a magabiztosság mintaképe. – Értelmét veszti az élete, ha megszegi az esküt.

Lord Taran bólintott.

– És, ahogy mondtam, szeretném a nyakamon tartani a fejem.

– Ó, az a… – kezdtem sipítozva, mert képtelen voltam elhinni, hogy azok után, amin keresztülmentünk, egyszeriben minden véget érhet. Kellett lennie valaminek, ami eddig elkerülte a figyelmemet, valamilyen kiútnak…

Taran ismét támadásba lendült, de Wendell ezúttal számított rá. Kardjuk ezüstös viharban egyesült, pengéjükön megcsillant a nap, és vakító pászmákat villantott a tisztásra. Sötét foltok jelentek meg a szemem előtt, de rávettem magam, hogy tovább nézzem őket – amivel nem sokra mentem. Olyan gyorsan mozogtak, hogy nem tudtam követni az eseményeket. Mintha a háborgó hullámokra szóródó napfény gyémántos csillogását próbáltam volna lerajzolni. Amikor szétváltak, a patak két oldaláról meredtek egymásra.

– Nahát – mondta Taran. Nem lepődött meg, és talán már semmin sem tudna meglepődni, de újonnan jött érdeklődést fedeztem fel a tekintetében. – Mintha ismét apáddal harcolnék.

– Még soha senki nem győzött le párbajban – jegyezte meg mellékesen Wendell.

– Ahogy engem sem. Azt hiszem, ezért nevezett ki nagyapád a tábornokává. Mint ahogy előtte az anyja is. Apád is próbált rávenni, de akkorra már elegem lett a hadakozásból.

A hangja alapján már nem élvezte a helyzetet, és rosszindulatot sem éreztem ki belőle. Mintha felfoghatatlan nyugalom szállta volna meg, és egy pillanatra mintha hallottam volna a rajta keresztül visszhangzó eónokat. Wendell nem tudja, hogy a halandók mércéje szerint meddig tartott az apja uralma, csak azt, hogy évek helyett évszázadokig. Lord Taran pedig előtte legalább két másik uralkodó felemelkedésének és bukásának is tanúja volt?

– Wendell… – próbálkoztam ismét, amikor a rettegés megtelepedett a mellkasomban.

De Lord Taran most sem hagyta befejezni a mondatot. A patakon átkelve hátrálásra kényszerítette Wendellt, és mindez olyan gyorsan történt, hogy még vissza sem hulltak a patakba a léptei nyomán szétfröccsenő vízcseppek. Wendell lehetetlenül kecsesen védte ki a támadást és bukott le, de vesztésre állt. Megbotlott, Lord Taran pedig ki akarta használni a lehetőséget, ám ekkor hirtelenjében Wendellnek sikerült kijátszania, és oldalról támadt rá.

Taran felnevetett. Hátrazuhant, és a bordájára tapasztotta a kezét. Amikor felemelte, vér piroslott rajta.

– Apád fia vagy, kétségtelen – közölte, és akkor először melegség áradt a hangjából.

Wendell gyorsan kapkodta a levegőt, haja szétzilálódott. Korábban is láttam már harcolni, de így még sohasem – látszólag még mindig önmaga volt, ugyanakkor mintha levetette volna magáról az emberi álcája egy részét. Ha őszinte akarok lenni, ez halálra rémített. Volt egy pillanat, amikor valamilyen állati ösztöntől vezérelve már cseppet sem érdekelt, ki nyer, egyszerűen csak messzire akartam kerülni ezektől a túlvilági rémségektől.

De ezzel még mindig nem ért véget a harc. Wendell láthatóan kimerült, és kellett volna egy kis idő, hogy kifújja magát, a nagybátyja azonban nem adta meg neki.

Kardja olyan erővel csapódott Wendellének, hogy azt hittem, mindkettő darabokra tör. Wendellnek egy hajszál híján sikerült kivédenie a támadást, majd a mögötte álló fába ugrott. Lord Taran felemelte a kardját…

És kettéhasította a fát.

Mintha csak egy legyet hessegetett volna el. A fa az egyik pillanatban még egyben állt, a másikban azonban megremegett a törzse, és dőlni kezdett. Lord Taran ráérősen oldalra lépett, és máris a ligetet kémlelte. A fa mennydörgő csattanással ért mögötte földet. Az ágak közül több tündér ugrott ki, alig lehettek nagyobbak a kezemnél. Jajgatva húzták maguk után a ruhákkal megpakolt kis zsákokat és az apró dobnak látszó tárgyakat.

Wendell villódzó karddal bukkant fel Lord Taran balján, aki emiatt kénytelen volt a patak felé hátrálni. Egy pillanatig. Támadt egy olyan rémes érzésem, hogy megváltozott a küzdelem jellege, hogy Lord Taran rájött valamire az ellenfelével kapcsolatban, és már csak a saját kedvéért odázza el a végkifejletet.

Aztán a sejtelmem be is bizonyosodott, mert Lord Taran kardja eltalálta Wendellt. Csak a köpönyege szélét érte, de Wendell ezúttal teljesen kibillent az egyensúlyából, és a nagybátyja kardja a feje felé tartott.

Felsikoltottam. Mielőtt a kard lesújtott volna rá, egy fekete villanást láttam, és egy árnyék emelkedett ki a föld mélyedéséből. Orga Taran lába köré tekeredett, mire ő megbotlott, és fél térdre esett. Kardja ártalmatlanul szelte ketté a levegőt Wendell válla felett.

– Ez meg mégis mit jelentsen? – kérdezte Taran. Ezután nagy döbbenetemre érzelgős hangon folytatta. – Árulás! A távollétedben én etettem ezt az állatot, herceg. Mindig is szerettem a macskákat. Úgy tűnik, kiestem a kegyeiből.

– Orgát még kevésbé érdeklik az ellenségeim, mint engem – felelte Wendell zihálva. – De ezek után a hátralevő élete minden egyes napján azon lesz, hogy eltegyen téged láb alól.

Lord Taran nem fogadta ezt olyan könnyen, mint ahogy arra számítottam. Úgy tűnt, nagyon is zavarja a dolog. Ám aztán ingatni kezdte a fejét.

– Hát legyen – mondta.

Ismét összecsaptak, és egy röpke pillanatig azt hittem, Wendell visszanyerte az erejét, mert a szokásos kecsességével harcolt – de ezután egy fényes villám cikázott át a tisztáson, és nem sokkal később rájöttem, hogy ez Wendell kardja, amely a tengelye körül forogva csillog a napfényben.

Wendell hátrébb botorkált. Lord Taran csalódottnak tűnt, ám ez az érzés rögvest elillant, és átadta a helyét valami ősinek és kifürkészhetetlennek. Ismét felemelte a kardját.

Ekkor futva elindultam feléjük, és közben isten tudja, mit kiabáltam – azt hiszem, valamit a fogadalmakról, mert a párbaj alatt végig az emlékezetemben kutakodtam, hogy megtaláljam a kiutat ebből a helyzetből. Három-négy megoldás is eszembe jutott. A legígéretesebbet egy ír meséből merítettem, amelyben a falusi pék a puhaságát megőrző kenyérért cserébe meggondolatlan fogadalmat tesz egy tündérúrnak.[6]

– A köpönyeged, Em! – kiáltotta Wendell ezzel egy időben.

Abban a pillanatban az agyam is kardként viselkedett, a rettegés fente élesre, és gyorsabban járt, mint ahogy annak tudatában lettem volna. Rögtön megértettem, mit akar Wendell, és miért. Átrendeződtek bennem Lord Taran szavai, és immár tucatnyi történet mintázatába illeszkedtek. Láttam bennük a kiskaput – a kiutat.

Letéptem a köpönyeget a vállamról, és Wendell felé hajítottam. Ő egy kézzel elkapta, és pajzsként tartotta maga elé.

Ez számomra nevetségesnek tűnt, de Taran nem találta annak, és a szemöldökét összevonva hátrébb lépett. Wendell megrázta a köpönyeget, és közben olyan mozdulatot tett, mintha ki akarna göngyölíteni egy szőnyeget. A köpönyeg szegélye hullámzó, fekete árnyékként futott végig a tisztáson.

A tündérnemes hátrahőkölt.

– Mit tettél? Ez nem lehet…

– De igen – felelte Wendell. Még mindig szaporán vette a levegőt, de már nem állt fenn a veszélye annak, hogy összeesik a kimerültségtől. – A szegélybe varrtam a Palást egy részét. Egy ablakot, ha úgy tetszik. Mi más riaszthatná el jobban a szerzeteket?

– Az nem lehetséges – hüledezett tovább Lord Taran.

Feltehetően ez volt az egyetlen alkalom, amikor mi ketten egyetértettünk valamiben. Nem Wendellre nézett, hanem a köpönyegre, amely minden egyes alkalommal megfeszült, amikor belekapott a szél.

Wendell megvonta a vállát.

– Azt mondtad, erősebbnek kell lennem apámnál. De amikor fogadalmat tettél, nem fektetted le, hogy miben. Való igaz, hogy a mostohaanyám nem tudta volna párbajban legyőzni apámat, mert az ő erőssége az eszében rejlett. Nos, az én erősségem pedig a kézimunka. Te is láttad, milyen ruhákat készített és javított meg apám. Tudom, hogy soha nem láttál ehhez fogható köpönyeget.

Lord Taran szóhoz sem jutott. Most már nem volt olyan nehéz olvasni az arcáról. Zaklatottságot láttam a szemében, és eszembe jutott, hogy Wendell azt mondta, az összes szerzet fél a Palásttól.[7]

Wendell nagy nehezen felegyenesedett, de egy botra kellett támaszkodnia. Odamentem hozzá, és átkaroltam. Abban a pillanatban cseppet sem érdekelt, ha Lord Taran rajtam keresztül támad rá, mert láttam, hogy vérzik. Legalább tucatnyi kis vágás éktelenkedett a karján és az oldalán.