A múlt, a jelen
és az eljövendő évek könyvtárosainak.

BANKA  Hadd lám, mi légyen városunk neve?

PEISTHETAIROS  Jó lesz ama nagy név Lacedaemonból?

Nevezzük el Spártának.

EUELPIDES  Szent Herakles

Pártának mondanám a városom,

Hogy még pártába sült vén lyány legyen.

PEISTHETAIROS  Minek nevezzük hát?

EUELPIDES  Innét a felhős

Légtájrul adjunk néki valamely

Puffancs nevet.

PEISTHETAIROS   Jó lesz Felhőkakukvár?

Arisztophanész: A madarak Kr. e. 414

(Arany János fordítása)

PROLÓGUS

Legdrágább unokahúgomnak.
Hozzon fényt és egészséget
az életedbe.

AZ ARGOS
FEDÉLZETÉN

A küldetés 65. éve

307. nap az 1. teremben

Konstance

Tizennégy éves lány ül keresztbe tett lábbal egy kör alakú terem padlóján. Feje körül hajfürtök alkotnak dicsfényt; zokniját lyukak pettyezik. Ő Konstance.

Mögötte az átlátszó, 15 láb magas henger belsejében több milliárdnyi hajszálvékonyságú aranyszálból álló gépezet lebeg. Minden egyes szál ezernyi másik szálat sző át elképesztő bonyolultságban. Időről időre valahol a gép felszínén felvillan egy köteg: egyszer itt, másszor ott. Ő Sybil.

A helyiségben rajtuk kívül felfújható ágy, újrahasznosító WC, ételnyomtató, tizenegy zsáknyi TáplaPor, és autógumi méretű és formájú, többirányú gyaloglópad, azaz Perambulator található. A mennyezeten lévő diódák fénnyel öntik el a teret; sehol sem látható kijárat.

A padlón majdnem száz négyszög alakú fecni hever négyzetrács elrendezésben; Konstance az üres TáplaPor zsákokból tépte ki őket, és az általa készített tintával írt rájuk. Néhányat végig kézírás borít, másokon csak egyetlen szó olvasható. Az egyik például az ógörög ábécé huszonnégy betűjét tartalmazza. Egy másik a következő mondatot: Az 1453-as évet megelőző évezred során Konstantinápolyt huszonhárom alkalommal ostromolták meg, ám egyetlen sereg sem volt képes áttörni a falait.

Konstance előrehajol, és felkap három fecnit a kirakósból. A mögötte lévő gépezet felvillan.

Későre jár Konstance, és egy falatot sem ettél egész nap.

– Nem vagyok éhes.

Mit szólnál egy kis fincsi rizottóhoz? Vagy sült bárányhoz krumplipürével? Még mindig rengeteg kombinációt nem próbáltál ki.

– Nem kérek, de köszönöm, Sybil. – Az első fecnire pillant, és elolvassa:

A Felhőkakukkvár című elveszett görög prózamesét, amely egy birkapásztor utazását regéli el egy utópisztikus égi városba, Antóniosz Diogenész írta valószínűleg a Kr. u. első évszázadban.

Majd a másodikkal folytatja:

Egy kilencedik századi bizánci összefoglalóból tudjuk, hogy a könyv rövid bevezetővel indult Diogenész betegeskedő unokahúgához címezve, amelyben a szerző állította, hogy a komikus történetet nem ő találta ki, hanem egy sírban fedezte fel Türosz ősi városa mellett.

Végül a harmadikkal:

Diogenész elmondása szerint a síron az Aithón: élt 80 esztendőt emberként, 1 esztendőt szamárként, 1 esztendőt tengeri sügérként, 1 esztendőt varjúként felirat állt. A sír belsejében Diogenész állítólag egy faládát talált a következő felirattal: Bárki is legyél idegen, nyisd ki ezt, és tanulj csodáiból. A ládában huszonnégy cédrusfa írótáblára lelt, rajtuk Aithón történetével.

Konstance lehunyja a szemét, maga előtt látja, ahogy az író aláereszkedik a sír sötétjébe, ahogy a különös ládát tanulmányozza a fáklya által vetett bizonytalan fényben. A mennyezeten lévő diódák elhomályosodnak, a falak színe fehérről borostyánsárgára vált, és Sybil újra megszólal. Hamarosan NemFény, Konstance.

A lány átvág a padlót borító fecniken, és kihalássza egy üres zsák maradványait az ágya alól. Az ujjai és a fogai segítségével kitép belőle egy négyszög alakú fecnit. Egy csipetnyi TáplaPort rak az ételnyomtatóba, megnyomja a gombot, és a gép egy unciányi sötét folyadékot köp ki a tárolóedényébe. Konstance felkap egy polietilén csövet, amelynek a végét tollheggyé faragta, belemártja a rögtönzött tollat a rögtönzött tintába, az üres fecni fölé hajol, és egy felhőt rajzol.

Újra a tintába mártja a tollat.

A felhő fölé egy város tornyai kerülnek, majd a tornyok körül szárnyaló madarak apró pacái. A terem tovább sötétedik, Sybil felvillan. Konstance, enned kell.

– Nem vagyok éhes, Sybil, köszönöm.

Egy dátummal – 2020. február 20. – ellátott fecnit kap fel, és egy A fólió feliratot viselő másik mellé teszi. A felhőváros rajza a bal oldalra kerül. Egy lélegzetvételnyi időre mintha a három fecni ragyogva emelkedne fel a padlóról.

Konstance hátradől a sarkára. Lassan egy éve nem hagyta el ezt a helyet.

ELSŐ
FEJEZET

Bárki is legyél idegen, nyisd ki ezt,
és tanulj csodáiból

Antóniosz Diogenész: Felhőkakukkvár. A fólió

A Diogenész kódex mérete 30×22 cm. Csak huszonnégy, A-tól Ω-ig jelölt féregrágta és penész borította fólió maradt fent, mindegyik károsodott. A kézírás takaros, és balra dől. Zeno Ninis 2020-ban készített fordításából.

…vajon hány esztendőn át penészedtek ezek a táblák a láda belsejében, őket olvasni tudó szemekre várva? Bár biztos vagyok benne, drága unokahúgom, hogy kételkedni fogsz
a rájuk rótt elképesztő eseményekben, de egyetlen szót sem hagyok ki. Talán azokban az ősi napokban az emberek tényleg bestiák képében járták a földet, és madarak városa lebegett
az emberek országai és az istenek hona közötti mennyben.
Vagy tán a többi holdkóroshoz hasonlóan a pásztor maga teremtette meg igazságát, és számára az igaz is volt.
Ám foglalkozzunk inkább a történettel, és döntsünk mi magunk annak épelméjű mivoltáról!

LAKEPORTI
KÖZKÖNYVTÁR

2020. február 20.
Délután 4:30

Zeno

Öt ötödikest kísér át az általános iskolából a könyvtárba a
szakadó hó függönyén át. Nyolcvanas éveit tapossa, vászonkabátot visel, csizmáját tépőzár rögzíti, nyakkendőjén rajzfilmpingvinek korcsolyáznak. Az öröm egész nap gyülekezett a mellkasában, és most, délután 4:30-kor egy februári csütörtökön, miközben a gyerekek előrerohannak a járdán – Alex Wess papírmasé szamárfejét viseli, Rachel Wilson műanyag fáklyát szorongat, Natalie Hernandez pedig hordozható hangszórót cipel –, már-már belefúl az érzésbe.

Elhagyják a rendőrséget, a köztérfelügyeletet és az Eden’s Park ingatlanirodát. A lakeporti közkönyvtár kétszintes, mézeskalács házikóra hajazó viktoriánus épület a Lake és a Park utcák sarkán, az első világháború után adományozták a városnak. A kémény megdőlt, az ereszek alálógnak, és ragasztószalag tart össze a négyből három homlokzati ablakot. A bejárat mellett sorakozó borókabokrokon már több hüvelyknyi hó gyűlt össze, ahogy a festett bagoly könyvbedobó dobozon is.

A gyerekek felrohannak a lépcsőn, végigtrappolnak a teraszon, majd pacsit adnak Sharifnek, a gyerekkönyvtárosnak, aki felsegíti Zenót a lépcsőn. Sharifnek lime-zöld fülhallgató van a fülében, csillámpor szikrázik a hajában és a kezén. Pólóján felirat: NYÁLADZOK A JÓ KÖNYVEK UTÁN.

A könyvtárba lépve Zeno letörli a párát a szemüvegéről. A recepcióspult elejére kartonpapír szíveket ragasztottak, a mögötte lévő falon bekeretezett hímzés: A kérdések válaszokra lelnek itt.

A számítógépes asztalon lévő három monitoron szinkronban pörögnek a képernyővédők spiráljai. A hangoskönyvek polca és két rozoga karosszék között egy szivárgó radiátor vize csöpög alá a mennyezeten át egy szemetesvödörbe.

Pitty. Potty. Pitty.

A gyerekek mindenfelé havat hordanak szét, ahogy meglódulnak az emeletre a gyerekrészleg irányába, Zeno és Sharif pedig összemosolyog, miközben a lépcső tetején megtorpanó lépteket hallgatják.

– Hűha! – csendül fel Olivia Ott hangja.

– Atyagatya! – csatlakozik Christopher Dee.

Sharif megfogja Zeno könyökét, és követik a gyerekeket. Az emelet bejáratát aranyszínűre festett furnérlemez zárja el, amelynek közepére, egy kicsi, ívelt ajtónyílás fölé Zeno a következő feliratot írta:

Ὦ ξένε, ὅστις εἶ, ἄνοιξον, ἵνα μάθῃς ἃ θαυμάζεις

Az ötödikesek a furnérlemez előtt csoportosulnak, hólé csöpög alá a kabátjukról és a hátizsákjukról. Mindannyiuk Zenót figyeli, aki kifújja magát a lépcső tetején.

– Mindenki emlékezik rá, hogy mit jelent?

– Hát persze – vágja rá Rachel.

– Naná! – feleli Christopher.

Natalie lábujjhegyre ágaskodik, és végighúzza az ujját a szavak alatt. Bárki is legyél idegen, nyisd ki ezt, és tanulj csodáiból.

– Azt a mindenit – szólal meg a szamárfejét a hóna alá csapó Alex. – Mintha besétálnánk a könyvbe!

Sharif lekapcsolja a lépcső feletti lámpát, és a gyerekek a furnérlemezbe vágott kicsi ajtó köré gyűlnek a Kijárat jel vörös fényében.

– Kész? – kérdezi Zeno, és a lemez második oldaláról Marian, a könyvtár igazgatójának hangja csendül:

– Kész!

Az ötödikesek átsorjáznak az apró ajtónyíláson a gyerekrészlegbe. A teret rendszerint kitöltő polcok, asztalok és babzsákok most a fal mellett sorakoznak, a helyükön harminc összecsukható szék áll. A székek fölött tucatnyi csillámporral díszített kartonpapír felhő lóg alá a tetőgerendákról. A székek előtt kicsiny színpad áll, amely mögé az egész hátsó falat borító festővászonra Marian egy felhőkben lebegő várost festett.

Apró ablakok pöttyözte aranytornyok emelkednek a magasba, a tetejükön zászlók lobognak. A tornyok körül madarak hada köröz – apró, barna sármányok, óriási ezüst sasok, hosszú farkú és hosszú csőrű madarak, madarak a világ minden tájáról, madarak a képzelet világából. Marian lekapcsolta a mennyezeti világítást, és az egyetlen karaoke-fénysugár által megvilágított teremben csillognak a felhők, csillámlik a madárhad, és a tornyok mintha belső fénytől ragyognának.

– Ez – leheli Olivia.

– Jobb, mint gondoltam… – mondja Christopher.

– Felhőkakukkvár – suttogja maga elé Rachel.

Natalie leteszi a hangszórót, Alex a színpadra ugrik, Marian pedig figyelmeztetően felkiált:

– Csak óvatosan, még nedves lehet a festék!

Zeno óvatosan aláereszkedik egy székbe az első sorban. Minden egyes szempillantásakor emlékkép villan becsukott szeme előtt: apja, ahogy belevetődik a hóba; egy könyvtáros, ahogy elővesz egy kártyát a katalógusból; egy fogolytáborban lévő férfi, ahogy görög betűket rajzol a porba.

Sharif megmutatja a gyerekeknek a kellékkel és jelmezekkel telepakolt kulisszák mögötti részt. Olivia úszósapkát húz a hajára, hogy kopasznak tűnjön, Christopher márványszarkofágnak megfestett mikrohullámú sütő papírdobozát cipeli a színpad közepére. Alex felfelé nyújtózkodva megérinti a festett város tornyait, miközben Natalie laptopot húz elő hátizsákjából.

Megcsördül Marian telefonja.

– Kész a pizza – hajol Zeno jó füléhez. – Átsétálok, és felkapom. Seperc.

– Mr. Ninis! – ütögeti meg Rachel a vállát. Vörös haja copfba van kötve, a vállán olvadt hó folyik alá, és tágra nyitott, ragyogó szemmel néz rá. – Maga csinálta ezt az egészet? Nekünk?

Seymour

Egy háztömbbel arrébb egy hó borította Pontiac Grand Am belsejében egy szürke szemű tizenhét éves fiú, Seymour Stuhlman szunyókál hátizsákkal az ölében. A túlméretezett JanSport hátizsákban két Presto kuktafazék található, bennük csavarok, golyóscsapágyak és húszunciányi B. kompozíció nevű robbanóanyag. A kukták belsejéből ikervezetékek futnak a tetőkhöz, ahol egy mobiltelefon áramkörébe csatlakoznak.

Álmában Seymour falombok alatt sétál fehér sátrak felé, de az ösvény minden egyes lépésénél elkanyarodik, a sátrak távolodnak, és szörnyű zavarodottság üli meg elméjét. Felriad.

Az autó órája szerint délután 4:42 van. Meddig aludt vajon? Tizenöt perc. Max húsz. Ostoba. Gondatlan. Több mint négy órája ül a kocsiban, a lábujjai teljesen elgémberedtek, és pisilnie kell.

Kezével letörli a szélvédő belső oldalán megülő párát. Egy seprés erejéig megkockáztatja az ablaktörlőt, ami hókupacot borít le a szélvédőről a fűre. Egyetlen autó sem parkol a könyvtár előtt, senkit sem látni a járdákon. A parkolóban lévő egyetlen autó a könyvtáros, Marian hó púpozta Subaruja.

Délután 4:43.

Hathüvelyknyi várható sötétedésig, jelenti a rádió, tizenkettő-tizennégy az éjszaka folyamán.

Belégzés négyre, benntartani négyig, kilégzés négyre. Gondolj ismert dolgokra. A baglyoknak három szemhéjuk van, szemgolyójuk nem gömb alakú, hanem hosszúkás cső. A baglyok csoportját parlamentnek hívják.

Csak annyit kell tennie, hogy besétál a könyvtárba, elrejti a táskát a délkeleti sarokban, a lehető legközelebb az Eden’s Gate ingatlanirodához, majd kisétál. Észak felé vezet, megvárja, amíg hatkor bezár a könyvtár, tárcsázza a számot. Kivár öt kicsengést.

Bumm.

Pofonegyszerű.

4:51-kor meggyvörös anorákot viselő alak lép elő a könyvtárból, felhúzza a csuklyáját, és hólapáttal feltakarítja a bejárat előtti részt. Marian.

Seymour lekapcsolja a rádiót, és lehúzódik az ülésben. Egy emlékkép villan fel benne: hét-nyolc éves lehet, a tényirodalom polcoknál áll az 598-as szám környékén, Marian pedig baglyokról szóló kézikönyvet emel le egy magasan lévő polcról. Arcát szeplők vihara borítja, és fahéjas rágó szagát árasztja; mellé telepszik egy görgős széken. Kinyitja a könyvet, és baglyok képeit mutatja neki: bagoly az odúja előtt, bagoly az ágon, bagoly a mezők felett szárnyalva.

Kiveri a fejéből az emléket. Hogy is mondja Bishop? Egy valóban elszánt harcos nem érez bűntudatot, félelmet vagy megbánást. Egy valóban elszánt harcos többé válik egyszerű embernél.

Marian végigfuttatja a lapátot a kerekesszékes rámpán, szétszór pár maroknyi sót, majd lefelé indul a Park utcán, és pár lépés után elnyeli a hó.

4:54

Seymour egész délután arra várt, hogy a könyvtár üres legyen, és most az. Kicipzározza a hátizsákot, bekapcsolja a kukták tetejéhez ragasztózott mobilokat, elővesz egy pár lőtéri fülvédőt, majd visszacsukja a hátizsákot. Kabátja jobb zsebében egy félautomata Beretta 92 pisztoly lapul, amelyet nagybátyja fészerében talált. A balban egy mobiltelefon három telefonszámmal a hátsó oldalán.

Besétálni, elrejteni a hátizsákot, kisétálni. Észak felé vezetni, megvárni a könyvtár záróráját, felhívni a felső két számot. Várni öt kicsengésig. Bumm.

4:55

Egy hókotró vág át villogó fényekkel a kereszteződésen. Utána egy szürke kisteherautó, ajtaján King Construction felirat. A Nyitva felirat világít a könyvtár földszinti ablakán. Marian valószínűleg csak kiugrott valahová, és nemsokára visszatér.

Gyerünk. Kiszállni a kocsiból.

4:56

A szélvédőre hulló hókristályok alig hallhatóan neszeznek, ám a hang mintha egészen foga gyökeréig átjárná. Tap, tap, tap, tap, tap, tap, tap, tap. A baglyoknak három szemhéjuk van, szemgolyójuk nem gömb alakú, hanem hosszúkás cső. A baglyok csoportját parlamentnek hívják.

A fülére rakja a fülvédőt. Felhúzza a csuklyáját. Az ajtónyitóra teszi a kezét.

4:57.

Egy valóban elszánt harcos többé válik egyszerű embernél.

Kiszáll az autóból.

Zeno

Christopher műanyag sírköveket rendez el körbe a színpadon, és úgy állítja fel a mikrohullámú dobozából készült szarkofágot, hogy a közönség el tudja olvasni a feliratot: Aithón: élt 80 esztendőt emberként, 1 esztendőt szamárként, 1 esztendőt tengeri sügérként, 1 esztendőt varjúként. Rachel felkapja műanyag fáklyáját, Olivia pedig babérkoszorút nyom úszósapkás fejére, és előjön a könyvespolcok mögül. Alex felnevet.

Zeno összecsapja a tenyerét.

– A ruhapróba olyan próba, ami mintha valódi előadás lenne, ugye emlékeztek? Holnap este a nagyitok talán eltüsszenti magát a közönségben ülve, talán felsír egy csecsemő, esetleg valaki elfelejti a szövegét, de bármi is történjen, folytatjuk a történetet, ugye?

– Igen, Mr. Ninis.

– Menjen mindenki a helyére. Natalie, kérem a zenét.

Natalie megböki a laptopját, a hangszóróból kísérteties orgonazene csendül fel. Az orgona hangja mögött kapu zörög, varjak kárognak, baglyok huhognak. Christopher párméternyi fehér szatént teker ki a színpadon keresztül, letérdel az egyik végéhez, Natalie pedig a másikhoz, és fel-alá hullámoztatják a szövetet.

Rachel gumicsizmájában a színpad közepére lép.

– Ködös éjszaka van Türosz királyságában – lepillant a kezében lévő szövegre, majd újra felnéz –, és Antóniosz Diogenész, az író épp elhagyja a levéltárat. Lám, itt jön, fáradtan és gondoktól terhelten, haldokló unokahúga miatt aggódva, de mindjárt megmutatom neki azt a furcsa dolgot, amit a sírok között fedeztem fel.

A szatén gomolyog, az orgona tovább szól, Rachel fáklyája pislog, és Olivia a fényre lép.

Seymour

Hókristályok akadnak a szempillájába, kipislogja őket. A vál- lára vetett hátizsák kőtömb, egy egész kontinens. A könyvbedobó dobozra festett sárga bagolyszem mintha követné, ahogy elhalad mellette. Csuklya fent, fülvédő a fülön; Seymour megmássza az öt lépcsőfokot a könyvtár teraszáig. A bejárati ajtó üvegének belső oldalára gyerekkézzel írt feliratot ragasztottak:

HOLNAP

EGYETLEN ESTE

FELHŐKAKUKKVÁR

Senki sincs a recepcióspultnál, senki sem ül a sakktáblánál. Üres a számítógépes részleg, senki sem lapozgat magazinokat. A hóvihar mindenkit elriaszthatott.

A recepcióspult mögötti bekeretezett hímzés közli vele: A kérdések válaszokra lelnek itt. Az óra szerint egy perccel múlt öt. A monitorokon a három spirál egyre mélyebbre fúr.

Seymour a délkeleti sarokhoz lép, és letérdel a nyelvek és a lingvisztika polcok közé. A legalsó polcról leveszi az Angol könnyen, az 501 angol ige és a Vágjunk bele a hollandba! című könyveket, beékeli a hátizsákot a poros résbe, majd visszarakja a könyveket.

Bíborlila csíkok borítják el a látóterét, amikor feláll. Szíve a fülében dobol, remegnek a térdei, húgyhólyagja mintha ki akarna pukkadni, nem érzi a lábát, léptei nyomán pedig hó borítja a padlót. De megcsinálta.

Most kisétálni.

Mintha az egész világ felfelé lejtene, miközben a kijárat felé tart a tényirodalom szekción át. Sportcipője ólomnak érződik, az izmainak nem akaródzik megmoccanni. Címeken bukdácsol át, Elveszett nyelvek, A világ birodalmai, Hogyan neveljünk kétnyelvű gyermeket 7 lépésben; túljut a társadalomtudományokon, a valláson és a szótárakon, már az ajtó felé nyúl, amikor egy kéz megérinti a vállát.

Ne. Ne állj meg. Ne fordulj meg.

De mégis megteszi. Egy karcsú férfi áll a recepcióspultnál, fülében zöld fülhallgató. Szemöldöke fekete zsúptető, szemében kíváncsiság csillog, pólója látható részén NYÁLADZOK A felirat olvasható. Seymour JanSport táskáját tartja a kezében.

A férfi mond valamit, de a fülvédő miatt hangja mintha többszáz méterről szólna hozzá. Seymour szíve összegyűrt papírgalacsin, összegyúródik, kiterül, összegyúródik, kiterül. A hátizsáknak nem szabad itt lennie. A hátizsáknak a délkeleti sarokban kell lapulnia a lehető legközelebb az Eden’s Gate ingatlanirodához.

A markáns szemöldökű férfi alápillant a félig kicipzározott hátizsákba. Utána elfintorodva néz vissza Seymourra.

Ezernyi fekete folt lepi be Seymour látóterét, fülében moraj támad. Jobb kezét kabátja jobb zsebébe dugja, és rálel a pisztoly ravaszára.

Zeno

Rachel erőlködést színlelve felemeli a szarkofág tetejét. Olivia alányúl a kartonpapír sírba, és kivesz egy madzaggal átkötött dobozt.

– Egy láda? – kérdezi Rachel.

– Felirat van a tetején.

– Mit mond?

– Bárki is legyél idegen, nyisd ki ezt, és tanulj csodáiból.

– Gondolja el, Diogenész mester – folytatja Rachel –, hogy ez a láda hány esztendőt élt túl a sír sötétjében. Évszázadok viszontagságai. Földrengések, özönvizek, az egymás után születő és meghaló nemzedékek! Most pedig itt tartja a kezében!

Christopher és Natalie rendíthetetlenül lobogtatják a szatén ködöt, szól az orgona, hó veri az ablakokat, az alagsorban lévő kazán partra vetett bálnaként nyög. Rachel Oliviára néz, és Olivia kibogozza a madzagot. Kiemel egy elavult enciklopédiát, amelyet Sharif az alagsorban talált, és aranyszín festékkel fújta be.

– Egy könyv!

Lefújja róla a képzeletbeli port, az első sorban ülő Zeno elmosolyodik.

– És vajon ez a könyv megmagyarázza – folytatja Rachel –, hogyan lehet valaki nyolcvan esztendőig ember, egy esztendőig szamár, aztán egy esztendőig tengeri sügér, majd végül egy esztendőig varjú?

– Nézzük meg! – Olivia kinyitja az enciklopédiát, és egy pulpitusra teszi. Natalie és Christopher eldobja a szatént, Rachel leszedi a sírköveket, Olivia megtisztítja a szarkofágot, a 150 centi magas, ragyogó oroszlánsörényhajú Alex Hess pedig pásztorbottal a kezében és bézs színű fürdőköpenyben elfoglalja a színpad közepét.

Zeno előrehajol a székben. Sajgó csípője, zúgó bal füle, a földön leélt nyolcvanhat éve, az őt ehhez a pillanathoz vezető döntések szinte végeláthatatlan sora – minden elhalványul. Alex egyedül áll a karaokefény sugarában, és ahogy végighordozza tekintetét az üres széksorokon, mintha nem is lepukkant közkönyvtárban állna Idahóban, hanem Türosz ősi királyságának zöldellő dombjain.

– Az én nevem – csendül fel magas, gyengéd hangja – Aithón, egyszerű pásztor vagyok Árkádiából, történetem pedig annyira nevetséges, és elképesztő, hogy egy szavát sem fogják elhinni, és mégis minden egyes szava igaz. Én, akit madáreszűnek, tökfilkónak tituláltak, igen, én, az együgyű, a birkaagyú Aithón, egyszer egészen a világ széléig utaztam, majd még tovább, egyenesen Felhőkakukkvár csillámló kapujáig, ahol senki sem szűkölködik, és egy minden tudást magában foglaló könyv…

Lentről valami nagyon is lövésnek hangzó dörrenés hallatszik. Rachel elejt egy sírkövet, Olivia megrezzen, Christopher félreugrik.

A zene tovább szól, a felhők kötelékei megremegnek, Natalie keze a laptop billentyűzete felett lebeg. Egy második dörrenés visszhangzik végig a termen, a félelem hosszú, sötét ujjai Zeno felé nyúlnak.

A fénysugárban álló Alex beharapja az ajkát, és Zenóra pillant. Egy szívdobbanás. Kettő. A nagyitok talán eltüsszenti magát a közönségben ülve, talán felsír egy csecsemő, esetleg valaki elfelejti a szövegét, de bármi is történjen, folytatjuk a történetet.

– Ám először is – folytatja Alex a szövegét –, az elején kell kezdenem az egészet.

Natalie megváltoztatja a zenét, Christopher fehérről zöldre váltja a fényt, Rachel pedig három kartonpapír birkát tesz a színpadra.

MÁSODIK
FEJEZET

Aithónnak látomása támad

Antóniosz Diogenész: Felhőkakukkvár. β fólió

Bár a huszonnégy felfedezett fólió sorrendje vitatott, a tudósok egyetértenek abban, hogy az az epizód, amelyben a részeg Aithón szemtanúja lesz Arisztophanész A madarak című komédiája előadásának, és valódi helynek hiszi Felhőkakukkvárt, utazása kezdetén történik. Zeno Ninis fordítása.

…miután belefáradtam a folyamatos nedvességbe, a sárba,
az örökké bégető birkákba és hogy mindenki tökfilkónak és birkaagyúnak titulál, magam mögött hagytam a nyájamat,
és a városba tántorogtam.

A téren mindenki a padokon ült. Előttük egy holló, egy csóka és búbosbanka, mindegyikük akkora, mint egy ember, táncolt, én pedig riadtan bámultam őket. De illedelmes madarak voltak, a köztük álló két vénember pedig egy csodálatos városról beszélt, amelyet a felhőkben, a föld és a mennyország között húznának fel, távol az embereket sújtó gondoktól, ahol senki sem szenved, mindenki boldog, és csak szárnyakon lehet elérni. Az elmémbe szökkent egy felhők között lebegő aranyváros képe, amelynek csillámló tornyai körül sólymok, cinegék, fürjek, fajdok
és kakukkok örvénylenek, ahol a húsleves folyókban csorog
a csapokból, ahol teknősök járják az utcákat mézeskaláccsal
a hátukon, és az utcák mindkét oldalán bor hömpölyög alá.

Miután mindezt a saját két szememmel láttam, felálltam, és így kiáltottam: Miért maradjak itt, amikor ott is lehetnék? A földhöz vágtam a boroskancsómat, és azonnal Thesszália felé vettem az utamat, hiszen abban a boszorkányságáról hírhedt városban biztos találok egy boszorkányt, aki madárrá változtat engem…

KONSTANTINÁPOLY

1439–1452

Anna

A városnak, amelyet mi Konstantinápolynak, lakói viszont
egyszerűen a városnak hívnak, a negyedik dombján, Szent Theophanó császárné zárdájával szemben, Nikolasz Kalaphatész egykor szebb időket látott hímzőházában él egy Anna nevű árva. Egy szót sem szól hároméves koráig. Utána bele sem lehet fojtani a kérdéseket.

– Miért lélegzünk, Mária?

– A lovaknak miért nincsenek ujjaik?

– Fekete lesz a hajam, ha megeszem egy holló tojását?

– Belefér a hold a napba, Mária, vagy épp ellenkezőleg lenne?

A Szent Theophanó apácái Majomnak hívják Annát, mivel örökké a gyümölcsfákat mássza, a negyedik dombon élő fiúk Szúnyognak, mert nem hagyja őket nyugton, míg a főhímző, az özvegyasszony Theodóra szerint a Reménytelen névre kellene hallgatnia, mivel ő az egyetlen általa valaha ismert gyerek, aki egy óra alatt teljesen elfelejti az előző órában megtanult összes öltést.

Anna és nővére, Mária akkora cellában laknak, amelybe alig fér el egy lószőr matrac. Az összes tulajdonuk négy rézgaras, három elefántcsont gomb, egy foltos takaró és egy Szent Korália ikon, ami talán az anyjuké volt, talán nem. Anna sosem ízlelt édes krémet, sosem evett narancsot, és sosem járt a város falain kívül. Tizennégy éves korára minden általa ismert ember vagy halott, vagy rabszolga lesz.

• • •

Hajnal. A városra eső hull alá. Húsz hímzőnő mássza meg a lépcsőt a műhelybe, és telepszik le a padokra, miközben Theodóra asszony ablakról ablakra jár, és kitárja a zsalukat.

– Áldott lélek, óvj meg minket a tétlenségtől – mondja hangosan, és a hímzőnők folytatják:

– Mert számtalanszor vétkeztünk.

Theodóra asszony kinyitja a hímzőkabinetet, megméri az arany- és az ezüstszálakat és az apró gyöngyök dobozait, felírja a számokat egy viasztáblára, és amint a szobában elég világos lesz ahhoz, hogy meg lehessen különböztetni a fehér szálakat a feketéktől, indul a munka.

A legidősebb közülük a hetvenéves Tekla. A legfiatalabb a hétéves Anna. Nővére mellett ülve figyeli, ahogy Mária kiterít egy félkész papi stólát az asztalon. A stóla szélein szőlőkacsok szövik körbe a pacsirtákat, galambokat és pávákat.

– Most, hogy végeztünk Keresztelő Szent János sziluettjével – szólal meg Mária –, az arcával folytatjuk. – Befűzi a megfelelő színű hímzőfonalat, egy hímzőrámát erősít a stóla közepére, és gyakorlott mozdulatokkal ölteni kezd. – Megfordítjuk a tűt, és átszúrjuk az utolsó öltés közepén, kettéválasztva a szálakat így, látod?

Anna nem látja. Ki szeretne magának egy ilyen életet, egész nap a tű és a fonál fölött görnyedni, szenteket, csillagokat, griffeket és szőlőfürtöket hímezve a főpapok miseruháira? Eudokia egy himnuszba fog a három szent gyermekről, Agáta Jób próbatételeiről énekel, Theodóra asszony pedig keszegekre vadászó gémként járja körbe a szobát. Anna megpróbálja követni Mária tűjét – kontúröltés, huroköltés –, ám épp az asztaluk előtt egy rozsdás csuk tollászkodik a párkányon, lerázza az esővizet a hátáról, majd énekelni kezd: vi-csi-csi-csi –, és Anna egy szempillantás alatt madárrá válik képzeletében. Elrugaszkodik a párkányról, kikerüli az esőcseppeket, és dél felé szárnyal Szent Polüeuktosz bazilikájának romjai felett. Az Hagia Szophia kupolája körül sirályok köröznek, mintha csak Isten feje körül szálló imák lennének, a Boszporusz vize fehéren habzik a szélben, egy kereskedőgálya kerüli meg a földnyelvet, de Anna egyre magasabbra szárnyal, míg a város nem több a föld felszínére hímzett háztetőknél és kerteknél, míg a felhők közé nem ér, míg…

– Anna! – sziszegi Mária. – Melyik hímzőfonál jön ide?

A terem túlsó oldalán álló Theodóra asszony rájuk mered.

– A karmazsinvörös? Az orsózott?

– Nem – sóhajtja Mária. – Nem karmazsinvörös. És nem orsózott.

Egész nap fonalat és vizet cipel, elhozza a hímzők babból és olívaolajból álló ebédjét. Délután egy szamár patacsattogása üti meg a fülüket, a portás üdvözöl valakit, majd Kalaphatész mester léptei döndülnek a lépcsőn. Mindenki kihúzza magát, és sebesebben kezd el hímezni. Anna végigmászik az asztalok alatt, összeszedi az összes fonaldarabot, amit csak megtalál, és suttogva győzködi magát: Kicsi vagyok, láthatatlan, nem fog meglátni.

A görnyedt, túlméretezett karú, borfoltos szájú Kalaphatész inkább tűnik keselyűnek, mint embernek. Fel-felmordulva fejezi ki rosszallását, ahogy végigsántikál a padok között, majd mint mindig, kiválaszt egy hímzőnőt, ezúttal Eugeniát, és prédikációba fog arról, hogy milyen lassan dolgozik, hogy az apja idejében egy ennyire használhatatlan embert a selyembálák közelébe se engedtek volna, és hogy egyikük sem érti, hogy a szaracénok napról napra újabb tartományokat foglalnak el, hogy a város Krisztus utolsó szigete a hitetlenek tengerében, és ha nem lennének az oltalmazó falak, akkor már mindegyikük valami istenháta mögötti rabszolgapiacon végezte volna.

Kalaphatész őrjöngésbe lovallja magát, amikor a portás megcsendíti a csengőt; vevő érkezett. Kalaphatész letörli a homlokát, elrendezi az aranyozott keresztet az ingnyílásában, majd lecsattog a lépcsőn, és mindenki fellélegzik.

Legyek tesznek lusta köröket az asztalok körül. Lentről férfiak nevetése hallatszik.

Theodóra asszony egy órával az alkonyat előtt hívatja magához.

– Ha Isten is úgy akarja, gyermekem, még nincs túl késő, hogy kapribimbókat szedjél. Segítenek Agáta sajgó csuklóján, és jót tesznek Tekla köhögésének is. Olyanokat keress, amelyek épp kivirágozni készülnek. Érj vissza, mielőtt vecsernyére harangoznának, fedd el a hajadat, és vigyázz a zsiványokkal és a koldusokkal.

Anna alig képes megállni, hogy ne rohanjon el azonnal.

– És semmi rohangálás! Kiesik tőle a méhed.

Erőt vesz magán, és lassan lépdel lefelé a lépcsőn, lassan vág át az udvaron, jut túl a kapuson – majd szárnyalni kezd. Keresztül a Szent Theophanó kapuján, túl egy romba dőlt pillér óriási gránitdarabjain, az utcán sarat dagasztó szerzetesek két sora között, akik fekete csuhájukban úgy festenek, mintha földhözragadt varjak lennének. Pocsolyák csillognak a csorba utcakövek között; egy romos kápolna üres falai között három kecske legel, egyszerre pillantanak rá.

Minden bizonnyal több ezernyi kapribokor nő Kalaphatész háza közelében, de Anna egészen az egy mérföldre lévő városfalig szalad. Itt, egy gaz által megfojtott gyümölcsösben, a nagy fal lábánál található egy emberemlékezet óta ott lévő kiskapu. Átvergődik egy téglahalmon, keresztülerőlteti magát egy lyukon, majd megmássza a kanyargó lépcsőt. Hat forduló a tetőig a torony titkait őrző pókhálókon át, majd egy apró íjásztoronyba ér, amelyet két lőrés világít meg. A padlót törmelék borítja, a réseken át aláhulló homok neszezése hallatszik, és egy riadt fecske kap szárnyra.

Anna levegő után kapkodva várja meg, amíg szeme hozzászokik a fényhez. Évszázadokkal ezelőtt valaki – talán egy magányos, őrségét elunó íjász – freskót festett a déli falra. A tovaszállt évek és a tornyot szakadatlanul ostromló elemek lehántották a festék nagy részét, de a kép így is világosan kivehető.

A bal oldalon szomorú tekintetű szamár áll a tengerparton. A víz kék, szögletes formákba rendezett hullámok szegélyezik, a kép jobb oldalán pedig a felhőkön lebegve, Annától elérhetetlen távolságban egy város ezüst- és bronztornyai ragyognak.

Már féltucatnyi alkalommal tanulmányozta ezt a képet, és mindig felkavart valamit a belsejében, a távoli tájak homályos vonzerejét, a világ végtelenségét, saját kicsinységét. A stílus teljesen elüt a Kalaphatész műhelyében hímzett díszítésektől, a perspektíva furcsa, a színek élénkebbek. Ki lehet a szamár, és miért ilyen reménytelen a tekintete? És mi ez a város? Sion, az Éden, Isten városa? Lábujjhegyre ágaskodik; a repedezett festékben pilléreket, boltíves folyosókat, ablakokat és a tornyok körül köröző galambokat vesz ki.

A lenti gyümölcsösben csalogányok éneke csendül. A világosság egyre fogyatkozik, a padló recseg, a torony mintha egy lépéssel közelebb dőlne az enyészethez, Anna pedig kifurakodik a nyugatra néző lőrésen át a gyalogjáróra, ahol kapribokrok sora tartja leveleit a lenyugvó nap felé.

Körbejár, a bimbókat a zsebébe dobja, de a külvilág vonzza a figyelmét. A külső falon túl, az algával borított várárok túloldalán várakozik: olajfaligetek, kecskék csapásai, egy tevehajcsár apró alakja, ahogy két tevét hajt egy temető mellett. A kövek kilehelik a nappal hőjét, a nap lassan a látóhatár alá bukik. A vecsernyére hívó harang megszólalásakor a zsebe még szinte teljesen üres. El fog késni, Mária aggódni fog, Theodóra asszony pedig dühös lesz.

Visszafurakodik a toronyba, és megáll a festmény alatt. Még egy lélegzetnyi időre. Az alkonyi fényben a tenger mintha hullámzana, a városban fények lobognak, a szamár pedig a partot járja a túloldal felé vágyakozva.

EGY FAVÁGÓFALU
A RODOPE-HEGYSÉGBEN

Ugyanezekben az években

Omeir

Kétszáz mérföldre északra Konstantinápolytól egy gyors, heves folyású folyó melletti falucskában egy fiú szinte teljesen épen jön a világra. Tiszta a szeme, az orcája rózsaszín, a lába pedig erős. Ám a szája bal oldalán hasadék vágja át a felső ajkát az ínyétől kezdve egészen az orra aljáig.

A bába hátrahőköl. A gyerek anyja a csecsemő szájába nyomja az ujját; a rés egészen a szájpadlásig ér. Mintha a teremtő türelmetlenné vált volna, és egy pillanattal korábban fejezte volna be a művét. Az izzadtság megfagy az anya testén, az öröm rettegésbe vált. Négyszer volt már várandós, egyetlen gyermeket sem vesztett el, tán még áldottnak is gondolta magát. Most pedig ez?

Az újszülött felrikolt, a tetőt jeges eső ostromolja. Az anya megpróbálja a csecsemőt egyenes helyzetbe hozni, és az egyik keblét a szájába nyomja, ám az képtelen összezárulni a mellbimbón. A csecsemő nagyokat nyel, torka megremeg, de a tej nagy része alácsorog a testén.

Amani, a legidősebb lány már órákkal ezelőtt elindult, hogy riassza az erdőben dolgozó férfiakat; most már minden bizonnyal hazafelé tartanak az ökörfogattal. A két kisebb lány az anyáról az újszülöttre pillant, majd vissza, mintha azt próbálnák eldönteni, hogy helyénvaló-e egy ilyen arc. A bába az egyiket a folyóhoz küldi vízért, a másikkal pedig eltemetteti a méhlepényt. Teljesen besötétedik, és a csecsemő még mindig üvölt, amikor meghallják a két ökör, Levél és Tű kolompjait az istálló elől.

A kunyhóba lépő Amani és nagypapa haja és ruhája jégtől csillog, szemükben rémület.

– Leesett, a ló pedig… – szólal meg Amani, de belefullad a szó, ahogy megpillantja a csecsemő arcát. Mögötte álló nagyapja folytatja.

– A férjed előresietett, de ló megcsúszhatott a sötétben a folyónál, és…

Rémület önti el a kunyhót. Az újszülött tovább sivalkodik, a bába az ajtó felé hátrál, arcát ősi félelem torzítja el.

A kovács felesége figyelmeztette őket, hogy a hegyeket egész télen bosszúálló szellemek járták, átcsusszantak a bezárt ajtókon, megbetegítették a várandós nőket, és megfojtották a csecsemőket. A kovács felesége amondó volt, hogy egy kecskét kellene kikötözniük áldozatként, és egy csupor mézet a folyóba önteni, de a férje azt mondta, hogy nem engedhetik meg maguknak egy kecske elvesztését, az anyának pedig nem akaródzott egy csupornyi mézet elpocsékolni.

Büszkeség.

Minden egyes mozdulatakor apró villámokként vág a fájdalom az alsótestébe. Minden szívdobbanásával érzi, ahogy a bába házról házra hurcolja a történetet. Egy démon jött a világra. Az apja halott.

Nagyapa felemeli a síró csecsemőt, az ajka közé nyomja a hüvelykujját, és a fiú elhallgat. A másik kezével szétnyitja az újszülött felső ajkán lévő hasadékot.

– Sok évvel ezelőtt a hegy másik oldalán élt valaki ugyanilyen vágással az orra alatt. Remek lovas lett belőle, miután sikerült kiverni az ember fejéből, hogy mennyire rusnya.

Visszanyújtja az anyának a gyermeket, behozza a kecskét és a tehenet az esőből, majd visszatér az éjszakába, és leveszi a jármot az ökrökről. Az állatok szeme visszatükrözi a tűz fényét, a lányok anyjuk körül csoportosulnak.

– Egy dzsinn?

– Az ördög?

– Hogyan kap majd levegőt?

– Hogyan tud majd enni?

– Kiviszi nagypapa a hegyoldalba, hogy meghaljon?

A csecsemő sötét, tűnődő szemmel pillant fel rájuk.

A havas eső hóba vált, az anya pedig imát mormol az ég felé; ha fiának bármi szerepe is lesz ezen a világon, óvják meg. Ám a pirkadat előtti órában fölötte álló apjára ébred. Hóborította ökörbőr köpönyegében úgy néz ki, mintha egy favágódalokból előlépett, borzasztó dolgokat művelő szörnyeteg lenne, és bár az anya azzal nyugtatja magát, hogy reggelre a fia csatlakozik férjéhez az áldott mennyekben, ahol tej csordul a kövekből, a méz folyóban hömpölyög, és sosem jön el a tél, mintha tüzes kéz szorítaná a tüdejét amikor átnyújtja a csecsemőt.

Kakasok kukorékolnak, szekérkerekek ropognak a friss havon, a kunyhó belseje lassan kivilágosodik, a borzalom pedig újra lesújt az anyára. A férje a lovával együtt megfulladt. A lányok megmosakodnak, imádkoznak, majd megfejik a tehenet, szénát tesznek Levél és Tű elé, fenyőágakat vágnak a kecskéknek, a délelőtt pedig délutánba fordul, de az anya képtelen összeszedni erejét a felkeléshez. A vért jég hártyázza be, ahogy az elméjét is. Fia most szeli át a halál folyóját. Vagy most. Most.

Alkonyodóra jár, amikor a kutyák morogni kezdenek. Felkel, és az ajtóhoz sántikál. A hegy felől érkező szélfuvallat nyomán csillogó felhő száll fel az ágakról. A mellkasában lévő nyomástól alig kap levegőt.

Egy végtelenül hosszú pillanatig semmi sem történik. Aztán nagyapa érkezik meg a folyó felőli úton, kancája hátán egy csomag himbálódzik. A kutyák ugatva rohannak felé, nagyapa pedig leszáll a lóról; az anya keze a csomag felé nyúl, bár elméjében tudja, hogy nem lenne szabad.

A gyerek él. Ajka szürke, arca hamuszínű, de egyetlen ujja sem feketedett meg a fagytól.

– Elvittem egészen a hegyi tisztásig – szólal meg nagyapa, majd ágakat rak a tűzhelyre, és életet lehel a parázsba. Remeg a keze. – A földre raktam.

Az anya a lehető legközelebb ül a feltámadó tűzhöz, és most a jobb kezével megtartja a csecsemő állát, míg a ballal tejet nyom a mellbimbójából a torkába. Az újszülött orrából és a résből tej folyik, de vadul nyel. A lányok a rejtélytől izgatottan sorjáznak be a kunyhóba. A tűz egyre magasabbra csap, de a nagyapa még mindig reszket.

– Visszaültem a lóra. Annyira csendes volt. A felette lévő fákat figyelte. Csak egy pici alak a hóban.

A fiú levegőt vesz, majd tovább nyeldekel. A kutyák az ajtó előtt vinnyognak. Nagyapa remegő kezére pillant. Vajon mennyi idő múlva szerez róla tudomást az egész falu?

– Képtelen voltam otthagyni.

Az éjszaka leszállta után vasvillákkal és fáklyákkal űzik ki őket a faluból. A gyerek megölte az apját és elbűvölte a nagyapját, aki visszahozta a faluba. Démon lakozik benne, elég csak az arcára nézni.

Egy istállót, egy kaszálót, egy földbe ásott éléskamrát, hét méhkast és a nagyapa apja által hat évtizede épített kunyhót hagynak maguk mögött. A hajnal több mérfölddel arrébb, a folyó mellett talál rájuk reszketve és riadtan. Nagyapa az ökrök mellett lépdel a latyakban, az ökrök által húzott szekéren a lányok és az edények utaznak. Szépség, a tehén követi őket, minden egyes árnyéktól megriadva. A sort az anya zárja a kanca hátán, a batyuban lévő gyermek a lassan tovatűnő eget figyeli.

Napnyugtára egy úttalan szurdokban vannak, kilenc mérföldre a falutól. Egy patak zúdul alá a jég borította sziklák között, a fák csúcsa felett felhők, akkorák, mint az istenek, vándorolnak. Az ágak között furcsán fütyül a szél, a jószágok riadtan fülelnek. Egy barlang szájában táboroznak, a falakra ősemberek festettek medvéket, bölényeket és furcsa madarakat egy örökkévalósággal ezelőtt. A lányok anyjuk szoknyája köré gyűlnek, nagyapa tüzet rak, a kecskék nyöszörögnek, a kutyák reszketve ülnek, a csecsemő szemében pedig megvillan a friss tűz fénye.

– Omeir – szólal meg az anya. – Omeirnek nevezzük el. Aki sokáig él.

Anna

Nyolcéves, épp a borkereskedőtől tér vissza három kancsónyival Kalaphatész sötét színű, fejszaggató borából, amikor megáll egy pillanatnyi szusszanásra egy épület előtt. A lezsaluzott ablakok mögül szavalat üti meg a fülét:

Eközben Odüsszeusz

Alkinoosz híres házához eredt; szive hosszan

hányódott, míg állt s nem lépett ércküszöbére.

Mert villant a sugár, valamint a napé vagy a holdé,

nagyszivü Alkinoosz meredektetejű palotáján.

Ércfala húzódott a küszöbtől erre meg arra

végig a ház-sarkig, lazuros szép bástyaszegéllyel;

és arany ajtók fogták közre erős palotáját;

ércküszöbön magasodtak az ajtószárnyak ezüstből,

és a szemöldökfájuk ezüst, karikájuk arany volt.

Kétoldalt szinarany meg ezüst ebek álltak előtte,

mit mind Héphaisztosz remekelt leleményes eszével,

hogy palotáját őrizzék a nagy Alkinoosznak;

és e kutyák soha meg nem öregszenek, élnek örökké.

Anna fejéből kiszáll a kézikocsi, a bor, a sietség – minden. A hangsúlyozás furcsa, de a hang mély és magával ragadó, a versmérték pedig egy szempillantás alatt befészkeli magát a fejébe. Fiúhangok ismétlik meg a hallottakat, majd újra az első hang szólal meg:

Kívül az udvaron, ajtóhoz közel, áll a gyümölcsös,

négyholdas nagy kert, körülötte sövény tekerőzik.

Benne virágzó szép terebélyes fák növekednek,

gránátalmafa, körte, s az alma, a drágagyümölcsű;

s édestermésű fügefák, viruló nagy olajfák.

És a gyümölcs sose pusztul e fákon, nem szünik érni,

télen, nyáron, az esztendőn át: fú szakadatlan

ott a Zephír, s egy termést sarjaszt, másikat érlel.

Körte a körte körül puhul, érik, az alma az almán,

szőlőfürtre a szőlőfürt, füge nő a fügére.

Milyen palota ez, ahol az ajtók aranyok, a szemöldökfák ezüstök, és a gyümölcs nem szűnik érni? Mintha csak bűbáj alatt lenne, közelebb araszol a falhoz, majd átmászik rajta, és bepillant a zsalukon. Négy fiú ül körbe egy vénembert, akinek golyva dudorodik a nyakán. A fiúk kifejezéstelenül ismétlik a versszakokat, a férfi pedig mintha pergamenlapokat forgatna a kezében. Anna a lehető legközelebb hajol.

Kétszer látott eddig könyvet életében; egyszer egy bőrkötésű, drágakövekkel borított Bibliát, amit a Szent Theophanó folyosóján hordoztak végig papok, és egy orvosi katalógust a piacon, amit a gyógynövényárus azonnal becsapott, amikor Anna megpróbált belekukkantani. A vénember kezében lévő idősebbnek és viharvertebbnek tűnik; az oldalakat borító betűk mintha vízimadarak lábnyomai lennének.

Az oktató folytatja a szöveget, amelyben egy istennő ködtakaróba rejti a vándort, hogy be tudjon osonni a ragyogó palotába, Anna pedig véletlenül beleveri a kezét a zsaluba, mire a fiúk felkapják a fejüket. Egy szempillantással később egy széles vállú házvezető kerül elő, és úgy hessegeti el Annát, mintha csak egy gyümölcsöt dézsmáló madár lenne.

Visszalép a kézikocsijához, és a fal mellé tolja. Szekerek dübörögnek el mellette, a tetőn eső dobol, de Annának fel sem tűnik. Kicsoda Odüsszeusz, és ki az őt bűvös ködbe takaró istennő? A nagyszívü Alkinoosz királysága lenne az, amit az íjásztoronyban lévő festményen látott? Kinyílik a kapu, a fiúk fintorogva sietnek el mellette a pocsolyákat kerülgetve. Nem sokkal később botra támaszkodva kilép a tanító, Anna pedig az útjába áll.

– A dal. Azokon a lapokon van?

A tanító nagy nehezen megfordítja a fejét, mintha dinnye szorult volna az álla alá.

– Tanítana? Már ismerek néhány jelet, ismerem például azt, ami mintha két pillér lenne egy rúddal középen, és azt is, ami olyan, mint az akasztófa, meg azt, ami mintha az ökör megfordított feje lenne.

A mutatóujjával egy A-t rajzol a sárba a vénember lába elé. A férfi az esőre pillant, a szeme fehérje sárgába hajlik.

– A lányokat nem oktatják. Ráadásul pénzed sincs.

Felemeli az egyik boroskancsót a kézikocsiról.

– De van borom.

A vénember hirtelen felélénkül, a kancsó felé kap. Anna elkapja előle.

– Először egy leckét.

– Sosem fogod megtanulni.

Szótlanul fogja a korsót, a vénember felnyög. A botja végével elkezd a sárba írni.

Ὠκεανός

– Ókeanosz, Óceán, az Ég és a Föld legidősebb fia. – Egy kört húz a felirat köré, és megböki középen. – Ez itt az ismert. – Rábök a körön kívüli részre. – Ez pedig az ismeretlen. Most pedig ide a borral!

Anna odaadja neki, a vénember két kézzel tartja a kancsót, miközben nagyot szürcsöl belőle. Anna leguggol. Ὠκεανός. Hét jel a sárban. És mégis bennük rejlik a magányos vándor, a meredek tetejű palota, a színarany ebek és a ködtakarót borító istennő?

Theodóra asszony Anna bal talpát botozza meg a kései visszaérésért. A jobbat azért, mert az egyik boroskancsó félig üres. Tíz ütés mindegyik lábra, Anna szótlanul tűri. Fél éjszakán át írja a betűket elméjében, és végig az elkövetkező nap során, miközben fel-alá sántikál a lépcsőn, vizet cipel, angolnát hoz Chrysének, a szakácsnak, Alkinoosz szigeti királyságát látja maga előtt, ahol szakadatlan fú a Zephír, nem szűnik érni a gyümölcs, a gránátalmafa, körte, s az alma, a drágagyümölcsű; és az aranyból készült ifjak lobogó fáklyákat tartanak a kezükben.

Két héttel később a piacról tart hazafelé, kitérőt tesz a ház felé, és megpillantja a golyvás oktatót, ahogy a napon sütkérezik, mint egy cserépbe ültetett növény. Leteszi hagymákkal teli kosarát, és ujjával a porba írja:

Ὠκεανός

Kört rajzol a felirat köré.

– Az Ég és a Föld legidősebb fia. Ez itt az ismert. Ez pedig az ismeretlen.

A vénember nagy nehezen oldalra fordítja a fejét, és lenéz rá, mintha első alkalommal látná. Szemében könny csillan.

Liciniusnak hívják. Megpróbáltatásai előtt egy gazdag család oktatójaként szolgált egy nyugatra lévő városban, hat könyve volt, amiket vasdobozban tartott: kettő a szentek életéről szólt, egy Horatius szónoklatait tartalmazta, egy Szent Erzsébet csodatételeinek testamentuma volt, egy másik görög nyelvtankönyv és végül Homérosz Odüsszeiája. Ám aztán a szaracénok elfoglalták a várost, és nincstelenül menekült a fővárosba, amelyet az angyaloknak hála, az Isten édesanyja által lefektetett fal véd.

A kabátjából három penészes pergamencsomót vesz elő. Mint mondja, Odüsszeusz egykor a valaha volt legnagyobb hadsereg tábornoka volt, amely légiói Hüriéből, szőlős Hisztiaiából, Tirünsz jó falú várából, az erős bástyájú Mükénéből, a tenger legtávolabbi részeiről érkeztek, és ezer fekete hajón szelték át az óceánt, hogy elfoglalják Trója mesés városát. Minden hajóból ezer harcos áradt ki, számtalanok, mint a fák levelei, vagy mint a friss tejet ellepő legyek. Tíz esztendőn át ostromolták Tróját, majd miután végre elfoglalták, a háborúba belefáradt légiók biztonságban hazatértek Odüsszeusz kivételével. A hazaútjáról szóló ének huszonnégy könyvből áll, egy az ábécé minden betűjére, és az elszavalása több napot vett igénybe, de Liciniusnak összesen három ív papírja maradt, amelyek mindegyike hat oldalt tartalmaz, azokat a részeket, ahol Odüsszeusz elhagyja Kalüpszó barlangját, és egy szörnyű vihar a partra sodorja Szkheria szigetére, a phaiákok ura, a nagyszívű Alkinoosz királyságába.

Volt idő, folytatja, amikor a birodalom minden gyermeke betéve ismerte Odüsszeusz viszontagságait, ám hosszú évtizedekkel Anna születése előtt latin keresztesek égették fel a várost, gyilkoltak le ezreket, és orozták el kincseit. Aztán a pestis megfelezte a város lakóinak számát, majd újra megfelezte, az akkori császárnőnek el kellett adni a császári koronát Velencének, hogy fizetni tudja a seregeit, a mostani uralkodó üvegkoronát visel, még az evőtányérok sem a sajátjai, a város pedig hosszú alkonyaton botorkál keresztül Krisztus második eljövetelére várva. Senkinek sincs már ideje régi történetekre.

Anna az előtte lévő pergamenekre szegezi a szemét. Ennyi szó! Hét élet se lenne elegendő a megtanulásukra.

Minden egyes alkalommal, amikor Chryse a piacra küldi, a lány ürügyet talál Licinius meglátogatására. Kenyérvéget visz neki, füstölt halat, fél karikányi sült rigót; kétszer még Kalaphatész egyik boroskancsóját is sikerül ellopnia.

Licinius viszonzásképpen tanítja. Az A az ἄλφα, azaz alpha; a B a βῆτα, azaz béta; az Ω az ὦμέγα, azaz ómega. Miközben a műhely padlóját sepri, újabb köteg szövetet cipel vagy újabb vödör faszenet, miközben Mária mellett ül a műhelyben elgémberedett ujjakkal, elméje ezernyi üres oldalán gyakorolja a betűket. Minden jel egy hangot jelent, az összefűzött hangokból pedig szavak lesznek. A megfáradt Odüsszeusz tutajával útra kel Kalüpszó barlangjából, a habok között bolyong, a kék hajú Földrázó isten szörnyű haragjában vihart kelt.

– Haszontalan dolgokkal tömöd tele a fejedet – suttogja Mária. Ám kontúröltés, huroköltés, sosem fogja megtanulni ezeket. Egyetlen dologra képes a tűvel a kezében: véletlenül megszúrni az ujját, és összevérezni a szövetet. Nővére azt mondja, hogy képzelje maga elé a szent embereket, akik az isteni misztériumokat hajtják végre az általa hímzett díszes ruhákban, de Anna elméje újra és újra a tenger peremén lévő szigetekhez tér vissza, ahol istennők szállnak alá az égből, a gyümölcs pedig sose pusztul el.

– A szentek könyörüljenek rajtam – nyögi Theodóra asszony –, hát sosem tanulsz?

Anna elég idős már ahhoz, hogy lássa ingatag helyzetüket. Se pénzük, se családjuk Máriával, sehova sem tartoznak, és csak azért lakhatnak Kalaphatész házában, mert Mária ügyesen bánik a tűvel. A számukra elérhető lehető legjobb élet, hogy napkeltétől napnyugtáig a műhelyben ülnek, és kereszteket, angyalokat és szenteket hímeznek a kehelyleplekre, vecsernyepalástokra és stólákra, amíg gerincük teljesen elgörbül és kihuny a szemük világa.

Majom. Szúnyog. Reménytelen. De képtelen abbahagyni.

– Szóról szóra.

Anna a pergamenen sorakozó jeleket tanulmányozza.

πολλῶν δ᾽ ἀνθρώπων ἴδεν ἄστεα καὶ νόον ἔγνω

– Nem tudom.

– Dehogyisnem.

Ἄστεα, azaz városok; νόον, azaz esze járása; ἔγνω, azaz tanul.

Megszólal:

– Sok nép városait, s esze járását kitanulta.

Licinius nyakán megrezdül az óriási dudor, ahogy elmosolyodik.

– Ez az. Pontosan így.

Az utcák hirtelenjében jelentéstől ragyognak. Elolvassa a pénzérmék feliratait, a sarokköveket és a sírköveket, az ólompecséteken, a pilléreken és a városfalakba ágyazott márványtáblákon lévő szavakat – a város szerteszét ágazó utcái viharvert könyvek.

Szavak ragyognak Chryse egyik táljának csorba peremén a tűzhely mellett: Áldott Zoé. Egy elfeledett kápolna bejárata felett: Béke legyen véled, ki szelíd szívvel lépsz be. A kedvenc felirata a Szent Theophanó kapusának ajtaja felett olvasható, fél délutánjába telik, míg kisilabizálja:

Gyökereddzen a földbe a lábatok tolvajok, gyilkosok és lókötők előttünk, mert mi megízleltük Jézus vérét.

Utolsó találkozásukkor hideg szél fúj, Licinius bőrének színe a viharfelhőkre emlékeztet. Szeme nedvezik, hozzá sem nyúl az Anna által hozott kenyérhez, és a nyakán vöröslő duzzadt golyva mintha gonosz bestia lenne, ami egészben akarja elnyelni Liciniust.

Ma, mondja nehezen forgó nyelvvel, a μῦθος azaz mítosz szóval foglalkoznak, ami beszélgetést, vagy valaki által mondott dolgot jelent, de emellett történet és mese is lehet, legenda a régi istenek korából, és épp azt magyarázza, hogy milyen érzékeny, változékony szó, ami egyszerre jelenthet igazat és hamist, amikor a figyelme elkalandozik.

A szél elfújja az egyik lapot az ujjai közül, Anna pedig utánaszalad, és visszahozza. Licinius hosszan pihenteti a szemét.

– Tárház – szólal meg végül –, ismered ezt a szót? Nyughely. Egy szöveg, egy könyv, a nyughelye az előttünk élők emlékeinek. Egyfajta módja az emlék megőrzésének, miután a lélek tovaszállt. – Tágra nyitja a szemét, mintha végtelen sötétségbe bámulna. – De a könyvek meghalnak, éppúgy, mint az emberek. Halálukat lelik a tűzben vagy a vízben, a férgek mohó szája vagy a zsarnokok szeszélyei által. Ha nem vigyázzák őket, eltűnnek a világból. És amikor egy könyv eltűnik a világból, az emlékezet újabb halált hal.

Megrándul, a légzése szaggatottá válik. Levelek zizegnek az úton, a háztetők felett fényes felhők kergetik egymást. Málhás lovak baktatnak el mellettük, lovasaik alaposan bebugyolálták magukat a hideg ellen. Anna megborzong. Szóljon a házvezetőnek? Vagy szerezzen egy érvágót?

Licinius felemeli a karját, karommá torzult keze felé nyújtja a viharvert lapokat.

– Nem, tanító – suttogja Anna – ezek a tieid.

Licinius a kezébe nyomja őket. Anna végignéz az utcán; a ház, a fal, a szélben csattogó faágak. Elmormol egy imát, majd a lapokat a ruhájába rejti.

Omeir

A legidősebb lányt a férgek viszik el, a középsővel láz végez,
de a fiú cseperedik. Hároméves korára képes megfogni az ekét, miközben Levél és Tű megtisztít, majd felszánt egy kaszálót. Négyévesen megtölti a kannát a pataknál, és felcipeli a köves ösvényen a nagyapa által épített egyszobás kőházig. Az anyja kétszer is fizet a kovács feleségének, hogy utazzon el hozzájuk kilenc mérföldet a faluból, és varrja össze a fiú ajkát, de mind a kétszer kudarcot vall. Az egészen az orráig tartó hasadék nem forr össze. De bár a fiú belső füle fáj néha, az állkapcsa sajog, a leves pedig rendszerint a ruháján köt ki, Omeir szívós, hallgatag és sosem beteg.

Három legkorábbi emléke a következő:

1. A patakban áll a nagyokat ivó Levél és Tű között, az ökrök óriási pofájáról aláhulló vízcseppek csillognak a napsütésben.

2. Nővére, Nida fintorgó arccal készül tűt bökni a felső ajkába.

3. Nagyapa megkopaszt egy színpompás tollazatú fácánt, mintha csak levetkőztetné, majd nyársra szúrja a tűz fölött.

A néhány gyerek, akivel összefut, a szörnyeteg szerepét osztja rá Bulúqijá kalandjaiban, és arról kérdezgetik, hogy az arcától tényleg elvetélnek-e a kancák, és a láttán az ökörszemek holtan zuhannak-e alá a levegőből. De azt is megmutatják neki, hogyan találja meg a fürjek tojásait, hol vannak a folyóban a legnagyobb pisztrángok, és megmutatnak neki egy üreges fekete tiszafát magasan a szurdok fölött egy hegyfokon, ahol állítólag gonosz szellemek lakoznak.

A favágók legtöbbje és feleségeik messze elkerülik őket. A folyó mellett utazó kereskedők közül sokan inkább a fák közé vezetik a lovaikat, csakhogy ne kelljen Omeir mellett elhaladni az úton. Ha valaha is volt olyan idegen, aki nem félelemmel és gyanakvással tekintett rá, ő nem emlékszik rá.

Kedvenc napjai nyaranta jönnek el, amikor a fák levelei táncolnak a szélben, a moha smaragdzölden ragyog a sziklákon, és fecskék kergetik egymást a szurdokon át. Nida énekelve viszi legelni a kecskéket, anyjuk napsütötte kövön hever a patak mellett nyitott szájjal, mintha csak be akarná lélegezni a fényt, nagyapjuk pedig előszedi a hálóit és madárléppel töltött edényeit, és Omeirral együtt a hegyekbe indul madarakat fogni.

Bár nagyapa háta hajlott, és két lábujja is hiányzik, fürgén mozog, Omeirnak meg kell kettőznie a lépteit, hogy tartani tudja a tempót. Miközben egyre feljebb emelkednek, nagyapa az ökrök erényeiről oktatja; mennyire nyugodtabbak és kiszámíthatóbbak, mint a lovak, nincs szükségük zabra, a trágyájuk nem égeti ki az árpát, szemben a lótrágyával, meg lehet őket enni, miután megvénültek, hogyan gyászolják egymást, ha az egyikük meghal, és ha a bal oldalukra fekszenek, akkor jó idő lesz, de ha a jobbukra, akkor eső közeleg. A bükkösből fenyves lesz, a fenyők tárnicsoknak és kankalinnak adják át a tájat, nagyapa pedig tucatnyi fajdot ejt csapdába az est leszálltáig.

Alkonyatkor sziklatömbökkel teleszórt réten vernek tábort, a kutyák farkasok után szimatolva futják körbe a tisztást. Omeir tüzet rak, nagypapa pedig megkopaszt és megsüt négy fajdot. Az alattuk lévő hegygerinc egyre mélyülő kékségben süllyed el. Falatoznak, a tűz parázzsá esik össze, nagyapa szilvapálinkát kortyol kulacsból, Omeir pedig színtiszta boldogsággal eltelve várakozik; mintha süteménnyel és mézzel megtöltött szekér közeledne felé, már-már megpillantja, ahogy kiér a kanyarból.

– Meséltem már arról – mondja nemsokára nagypapa –, amikor egy óriási bogár hátára másztam, és elrepültünk a holdra?

Vagy:

– Meséltem már arról, amikor a rubintokból lévő szigetre utaztam?

A messzi északon található üvegvárosról beszél Omeirnak, ahol mindenki suttog, hogy ne törjön össze az üveg; elmeséli, hogy egyszer földigilisztává alakult, és egészen az alvilágig furakodott alá. A mesék mindig nagyapa biztonságos visszatérésével végződnek, miután újabb csodálatos és szörnyűséges kalandot élt túl, és mire a parázs hamuba hullik, nagyapa horkolni kezd, Omeir pedig az égboltot bámulja, azon tűnődve, hogy miféle világok rejtőzhetnek a csillagok távoli fényében.

Amikor arról kérdezi anyát, hogy vajon a bogarak el tudnak-e repülni a holdig, vagy hogy nagyapa tényleg egy évet töltött-e el egy tengeri szörny bendőjében, anya mosolyogva közli, hogy tudtával nagyapa sosem hagyta el a hegységet, és mi lenne, ha Omeir most segítene neki a méhviaszt formálni?

A fiú mégis gyakran felvándorol az üreges tiszafához vezető ösvényen, felmászik az ágak közé, és a mélyben kanyargó folyót figyeli, miközben elméjében a talán rá váró kalandok képei futnak tova: erdők, ahol a fák szabadon járnak; sivatagok, ahol a lótestű emberek gyorsabban vágtatnak, mint ahogy a madár száll; egy királyság a föld tetején, ahol nincsenek évszakok, tengeri sárkányok úsznak a jéghegyek között, és kék óriások uralkodnak mindörökké.

• • •

Tízéves, amikor Szépség, a család csapott hátú tehene utoljára megellik. A délután javában két kicsiny, nyálkával borított, a hidegben gőzölgő pata lóg ki Szépség farka alól, a tehén pedig úgy kérődzik, mintha a világon semmi se történt volna, majd hirtelen összerándul, és egy sárbarna borjú csúszik ki belőle.

Omeir előrelép, de nagyapa feszült arccal inti vissza. Szépség megnyalja a kölyköt, a kicsi test megrándul nyelve súlyától. Nagyapa halk imát mormol, lágy eső hullik alá, a borjú pedig tovább fekszik a földön.

Majd Omeir meglátja, amit nagyapa lát. Egy második pár pata jelent meg Szépség farka alatt. Egy kurta orr és egy kidugott rózsaszín nyelv követi nemsokára a patákat, majd egy szempár, és egy második – szürke – borjú jön világra.

Ikrek, mind a kettő hím.

A szürke borjú még alig ért földet, amikor már feláll, és szopni kezd. A barna továbbra is a földön hever.

– Valami baj van ezzel a borjúval – suttogja nagyapa, és átkozni kezdi a tenyésztőt, akinek a bikája teherbe ejtette Szépséget, de Omeir úgy véli, hogy a borjú csak kivár, megpróbálja kibogozni a csontok és a súly furcsa talányát.

A szürke mohón szopik gallyvékony lábain, az elsőszülött a füvön hever összekuporodva. Nagyapa felsóhajt, de ekkor a borjú feláll, és feléjük lép, mintha csak azt kérdezné: „Melyikőtök kételkedett bennem?” Nagyapa és Omeir megkönnyebbülve nevet, a család vagyona egy szempillantás alatt megkétszereződött.

Nagyapa aggódik, hogy Szépségnek nem lesz elég teje a két borjúra, de a tehén könnyedén veszi a kihívást. Végiglegeli az egyre hosszabbodó nappalokat, a borjak gyorsan cseperednek. A barnát Fának, a szürkét Holdfénynek nevezik el.

Fa szereti tisztán tartani a patáit, vékony hangon bőg, ha anyja eltűnik a közeléből, és türelmesen áll akár egy egész reggelen át, amíg Omeir kiszedi a tüskéket a bundájából. Holdfény folyamatosan elkalandozik, és a molyokat, a gombákat és a fatuskókat szimatolja; köteleket és láncokat majszol, fűrészport eszik, térdig gázol a sárba, egy holt fába szorul az egyik szarva, és kétségbeesetten bömböl segítségért. Ám mind a két borjú imádja a fiút, aki kézből eteti őket, az orrukat simogatja, és gyakran az istállóban ébred a két borjú nagy, meleg teste között. Bújócskáznak és versenyt futnak Szépséghez; végigtapicskolnak a tavaszi pocsolyákban a csillogó légyfelhőkön át; testvérükként fogadják el Omeirt.

A születésük utáni első teliholdkor nagyapa járomba fogja őket. Omeir kövekkel tölti meg a szekeret, felkap egy botot, és dolgozni kezd velük. Egy lépés, majd még egy, a hajsz jobbrát jelent, a csálé balrát, a hóha te álljt – a borjak rá se hederítenek a fiúra. Fa nem hajlandó befogatni magát a szekérhez, Holdfény minden útjába eső fánál megpróbálja leszedni a fejéről a jármot. A szekér megdől, a kövek lehullanak, a két borjú térden állva bőg, a vén Fű és Tű pedig felpillant a legelésből, és úgy rázzák a fejüket, mintha remekül szórakoznának.

– Honnan szalajtott lények bíznának meg valakiben ilyen arccal? – kacagja Nida.

– Mutasd meg nekik, hogy tudsz róluk gondoskodni – mondja nagyapa.

Omeir újrakezdi. Megütögeti a térdüket az ösztökével; fütyül, és csettint a nyelvével, megnyugtatóan suttog a fülükbe. Azon a nyáron a hegy zöldebb, mint emberemlékezet óta bármikor, anya méhkasaiból szinte kicsordul a méz, és a faluból való kiüldözésük óta először a családnak nem kell nélkülöznie.

Holdfény és Fa szarvai megnőnek, faruk kiteljesedik, mellkasuk kiszélesedik; herélésük idejére már nagyobbá nőnek anyjuknál, Tű és Levél eltörpül mellettük. Nagyapa szerint hallani lehet növekvő csontjaikat, ha az ember kellően gondosan hallgatja, és bár Omeir majdnem teljesen biztos abban, hogy nagyapa csak tréfálkozik, Holdfény óriási oldalához szorítja a fülét, amikor senki sem látja, és lázasan hallgatózik.

Ősszel híre kél a völgyben, hogy a gázi szultán, II. Murád, a világ védelmezője örök álomra hunyta a szemét, és tizennyolc éves fia (Isten tartsa meg kegyében) foglalta el a trónt. A család mézét megvásárló kereskedők arról beszélnek, hogy az ifjú szultán új aranykort hoz magával, és a kicsiny szurdokban ez igaznak tűnik. Az út száraz és tiszta, nagyapa és Omeir az eddigi legnagyobb árpatermést aratja le, Nida és anya kosarakba gyűjti a magvakat, az élénk, ragyogó szél pedig messze hordja a pelyvát.

Egy este, nem sokkal az első hó lehullta előtt egy utazó érkezik fényes szőrű kanca hátán a folyó felől, szolgálója gebén követi. Nagyapa az istállóba küldi Omeirt és Nidát, ahonnan a réseken át figyelik a két idegent. Az utazó fűzöld turbánt visel, lovaglóköpenyét báránybőr szegélyezi, a szakálla pedig olyan takaros, hogy Nida szerint manók ritkíthatják éjszakánként. Nagyapa megmutatja nekik a barlangot borító ősi rajzokat, az utazó megcsodálja a terményt és a szántót, majd leesett állal figyeli a két fiatal ökröt.

– Óriásvérrel tápláltátok őket?

– Ritka áldás – feleli nagyapa –, hogy ikrek osztják meg ugyanazt a jármot.

Alkonyatkor anya fátyolba burkolt arccal vendégeli meg az utazót vajjal, zöldségekkel, és az év utolsó mézbe mártogatott dinnyéjével. Nida és Omeir a kunyhó végébe kúsznak, hogy hallhassák a beszélgetést, Omeir pedig azt reméli, hogy a látogató mesél majd a hegyeken túl rejtőző városokról és birodalmakról. Az utazó megkérdezi, hogy miért a szurdokban élnek, több mérföldre a legközelebbi falutól, nagyapa pedig azt feleli, hogy saját döntésük miatt, és a szultán, Isten áldja meg őt most és mindörökké, minden földi jóval ellátja őket. A vándor válaszként mormol valamit, majd hirtelen feláll a szolgálója, megköszörüli torkát, és bejelenti:

– Mester, egy démont rejtegetnek az istállóban.

A kunyhóra csend borul. Nagyapa újabb ágat tesz a tűzre.

– Halottevő szellem vagy mágus lehet, aki gyermeknek álcázza magát.

– Elnézést kérek – szólal meg az utazó. – A szolgálóm elfeledkezett a helyéről.

– Az arca olyan, mint a nyúlé, és a bestiák követik a szavát. Ezért élnek itt egyedül, több mérföldnyire a falutól, és ezért nőttek ekkorára az ökreik.

– Ez igaz? – áll fel az utazó.

– Csak egy gyermek – feleli nagyapa, Omeir valami éleset hall ki a hangjából.

A szolgáló az ajtó felé oldalazik.

– Most talán ezt gondoljátok – veti oda –, de idővel megmutatja majd a valódi arcát.

Anna

Régi viszályok kelnek életre a város falain túl. Meghalt a sza racénok szultánja, rebesgetik a nők a műhelyben, és az az új szultán, aki alig több, mint egy fiú, minden éber percében a város elfoglalását tervezi. Épp úgy tanulmányozza a háborút, mint ahogy a szerzetesek a Szentírást. Mesteremberei máris égetőmedencéket építenek fél nap járásnyira északra a Boszporusz mentén, ahol a szoros legszűkebb pontján szörnyűséges erődöt készül felhúzni, amely bármely hajót elfoghat, ami fegyvereket, páncélt, gabonát vagy bort szállítana a Fekete-tenger mentéről.

A tél eljövetelével Kalaphatész mester baljós előjeleket lát mindenhol. Összetörik egy kancsó, kilyukad egy vödör, kialszik a tűz; az új szultán mesterkedése. Kalaphatész siránkozik, mert nem érkezik megrendelés a tartományokból, a hímzők nem dolgoznak elég keményen, túl sok aranyfonalat használnak, vagy éppenséggel nem eleget, a hitük tisztátalan. Agáta túl lassú, Tekla túl öreg, Eliza díszítései tompák. Egyetlen borába keveredett muslica fekete szálakkal szövi át a kedvét napokon át.

Theodóra asszony szerint Kalaphatésznek részvétre van szüksége, és az imádság minden baj gyógyírja. Éjszakánként Mária Szent Korália ikonja előtt térdel kicsiny cellájukban, ajka némán mozog, és fohászokat küld a mennyezetet tartó gerendák felé. Csak a legsötétebb órákban, jóval a kompléta után mer Anna előmászni alvó nővére mellől, viaszgyertyát csen el a konyhából, majd előszedi Licinius pergamenkötegeit a matrac alól.

Nem tudni, hogy Mária észrevesz-e bármit; nem szól róla, Anna pedig túlságosan belemélyed a betűk világába, hogy érdekelje. A gyertyafény remeg a lapok felett, a szavak versszakokká válnak, a versszakok színekké és fénnyé, ahogy a magányos Odüsszeusz sodródik a viharban. Tutaját szétvetik a hullámok, a tenger keserű habját köpködi, a Földrázó isten felhőkkel takarja be a földeket és a vizeket. Ám a zajló, zúgó hullámokon túl ott csillog Szkheria varázslatos királysága.

Mintha kicsiny, gyümölccsel és borral teli édenkertet építene magának cellájuk belsejében. Fényt gyújt, elolvas egy sort, és nyugati szél kel; szolgálóleányok kínálják étellel és itallal Odüsszeuszt, aki a királyi asztalnál ül, és a király dalnoka zenél neki.

Egy téli éjszakán Anna épp a konyhából oson vissza, amikor meghallja Kalaphatész hangját a félig nyitott cellaajtón át.

– Micsoda boszorkányság ez?

Megfagy a vére. A küszöbhöz lopakodik; Mária vérző szájjal térdepel a padlón, Kalaphatész az alacsony gerendák alatt görnyedve áll előtte, szeme árnyékba veszik. Hosszú ujjai között Licinius pergamenkötegeit szorongatja.

– Te voltál az végig? Te loptad el a gyertyákat? Te okoztad ezt a rengeteg balszerencsét?

Anna szólásra nyitná a száját, hogy gyónjon és mindent jóvátegyen, de a félelemtől belé szakad a szó. Mária némán imádkozik, szemével fohászkodik az Úrhoz, valamiféle belső menedékbe rejtőzik elméjében, de hallgatása csak tovább ingerli Kalaphatészt.

– Azt mondogatták, hogy csak egy szent hozna olyan gyermekeket apja házába, akik nem az övéi. Ki tudja, milyen gonoszt hoznak magukkal? De vajon hallgattam rájuk? Azt mondtam, hogy csak gyertyákról van szó, biztos az éjszakai ájtatosságukat világítják meg vele. Most pedig ezt kell látnom? Ezt a mérget, ezt a boszorkányságot?

A hajánál fogva ragadja meg Máriát, és Annában felsikolt valami. Mondd el neki! Te vagy a tolvaj, te vagy a balszerencse okozója. Szólalj meg! De Kalaphatész közben már a hajánál fogva húzza maga után Máriát a folyosón, egyenesen el Anna mellett, mintha ő ott se lenne, Mária megpróbál a lábába kapaszkodni, de Kalaphatész kétszer akkora, mint ők együtt, és Anna maradék bátorsága is elillan.

A férfi végighúzza Máriát a cellák előtt, ahol a többi hímzőnő reszket az ajtók mögött. Mária egy pillanatra talpra tápászkodik, de aztán megcsúszik, Kalaphatész kezében marad egy csomónyi véres haj, miközben a lány alábukdácsol a konyhába vezető lépcsőn, feje pedig nagyot reccsen a kövön.

Mintha egy kalapács loccsantana szét egy dinnyét. Chryse az elmosogatott edények mögött lapul, Anna a folyosón bujkál, Mária a padlón hever, fejéből vér ömlik. Szótlanul figyelik, ahogy Kalaphatész zsákként kapja fel ernyedt testét, a tűzhelyhez húzza, a pergamenkötegeket a tűzbe veti, Mária semmit sem látó szemét a lángokra irányítja, míg hamuvá nem emésztik a pergament.

Omeir

A tizenkét éves Omeir az üreges tiszafa egyik ágáról bámul
alá a folyó kanyarulatára, amikor nagyapa legapróbb kutyája tűnik fel az alatta lévő úton, és behúzott farokkal rohan hazafelé. A kétéves Fa és Holdfény – szőrük fényesen ragyog, nyakuk széles, mellkasukon izomkötegek hullámzanak – egyszerre emelik fel a fejüket a legelőt borító gyűszűvirágok közül. A levegőbe szimatolnak, majd ráemelik a szemüket, mintha csak utasítást várnának.

A fény platinaszínűbe vált, a földet beborító est csendjében hallja a kunyhó felé loholó kutya lihegését és anyát:

– Mi ütött ebbe a jószágba?

Négy lélegzetvétel telik el, öt, majd hat. Az út kanyarulatában hírvivők tűnnek fel, zászlóikat sár pettyezi. Mögöttük még több lovas érkezik, néhányuknál kürt, mások kezében lándzsa, először egy tucatnyi, majd még többen: öszvérek húznak kocsikat, talpas katonák menetelnek – sosem látott még együtt ennyi embert és állatot.

Aláugrik a fáról, és hazavágtázik, Fa és Holdfény öles léptekkel követik még mindig kérődzve, széles mellkasuk hajóorrként szeli a fűtengert. Nagyapa komor arccal sántikál elő a házból, mire Omeir az istállóhoz ér, mintha csak egy hosszú ideig halogatott kellemetlen alkalom érkezett volna el. Rámordul a kutyákra, a föld alá vájt éléskamrába parancsolja Nidát, és merev gerinccel, ökölbe szorított kézzel várja a folyó felől érkező lovasokat.

Bojtos, festett kantárú pónikon lovagolnak, fejükön vörös sipka, kezükben lándzsa, nyeregkápájukon íj. Nyakukon apró lőporos zacskók lógnak, hajuk furcsán vágott. Egy térdig érő csizmát és fodros ruhát viselő szultáni küldött leszáll a lováról, átvág a szurdokot szegélyező sziklák között, és megáll előttük jobb kezét tőre markolatán nyugtatva.