A fordítás alapját képező kiadás:

T. J. Klune

The House in the Cerulean Sea

Tor Books, 2020

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Műfordító:

Szente Mihály

Olvasószerkesztő:

Fehér Katalin

Borító:

Varga Balázs

ISBN 978 963 9866 20 1

ISSN 0238-3063

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2020 by T. J. Klune

© Hungarian translation 2021, Szente Mihály

© Hungarian edition 2021, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

Azoknak, akik a kezdetek óta velem vannak: nézzétek, mit hoztunk össze! Köszönöm.

Egy

– Ó, TE JÓSÁGOS... – mormolta Linus Baker, és letörölte a verejtéket a homlokáról. – Ez felettébb szokatlan.

Ami még egy visszafogott, szépítő kifejezés volt a részéről. Az imént elragadtatással figyelt, mialatt a Daisy nevű, tizenegy éves kislány fakockákat lebegtetett magasan a feje felett. A kockák koncentrikus körökben, lassan forogtak a középpont körül. Daisy a homlokát ráncolva összpontosított, még a nyelve hegyét is kidugta nagy igyekezetében. Jó egy percig tartott ez, aztán a kockák lassan a padlóra ereszkedtek. A lány bámulatos szintű, különleges képességről tett tanúbizonyságot.

– Értem – mondta Linus, és dühödt lendülettel írt a jegyzettömbjére. A nevelő irodájában ültek, egy régi bútorokkal berendezett, takaros helyiségben, amelynek padlóját a kormányzat által biztosított, barna egyenszőnyeg borította. A falakon különböző pózokba merevedett lemurokat ábrázoló, borzalmas festmények sorakoztak. A nevelő büszkén mutogatta ezeket. Közölte Linusszal, hogy a festés a szenvedélye, és ha nem ennek a különleges árvaháznak a nevelője lenne, akkor egy cirkusszal utazgatna lemuridomárként, vagy talán nyitna egy galériát, hogy megmutassa a művészetét a nagyvilágnak. Linus szilárdan hitte, hogy a nagyvilág sokkal jobban jár így, hogy a festmények ebben a helyiségben maradnak, de ezt a gondolatát megtartotta magának. Nem azért jött ide, hogy amatőr művészek műveit bírálja. – És Daisy milyen gyakran... ööö, tudja? Lebegtet tárgyakat?

Az árvaház nevelője, egy bodros hajú, zömök asszony, tett egy lépést előre.

– Ó, nem gyakran – felelte kissé hadarva, közben a kezét tördelte, és ide-oda villantotta a szemét. – Talán egyszer-kétszer... évente?

Linus köhécselt néhányat.

– Havonta – módosította az asszony a kijelentését. – Ó de buta vagyok! Fogalmam sincs, miért mondtam azt, hogy évente. Nyelvbotlás volt. Igen, havonta egyszer-kétszer. Tudja, hogy megy ez. Minél idősebbek a gyerekek, annál többször... csinálnak dolgokat.

– Ez igaz? – kérdezte Linus a kislánytól.

– Ó, igen! – felelte Daisy. – Havonta egyszer-kétszer, és nem többször. – Káprázatos mosollyal nézett a felnőttekre, és Linusban feltámadt a gyanú, hogy a megérkezése előtt betanították a lánynak a válaszokat. Nem ez lett volna az első ilyen eset, és bizonyosan nem is az utolsó.

– Hogyne – dörmögte végül Linus, és megint lekörmölt valamit, az asszony és a kislány pedig vártak. Érezte magán a tekintetüket, de a leírandó szavakra koncentrált. A pontosság figyelmet követelt. És sok mindent lehetett mondani rá, de azt nem, hogy nem alapos, és az ebben a bizonyos árvaházban tett látogatása értékes adatokat termett, finoman szólva. Le kellett körmölnie minden részletet, amit csak tudott, hogy összeállítsa a végső jelentését, amint visszatér a központba.

A nevelő ezalatt Daisy körül szorgoskodott: hátrahúzta és elrendezte rakoncátlan, fekete haját, és rögzítette néhány, lepkés műanyag csattal. A kislány eközben letörten bámulta a fakockákat, mintha azt kívánta volna, hogy bárcsak megint levitálnának, és sűrű, vastag szemöldöke meg-megrándult.

– Tudod uralni ezt a képességedet? – kérdezte Linus.

Mielőtt Daisy kinyitotta volna a száját, a nevelő gyorsan kijelentette:

– Hát persze hogy tudja. Sosem engedjük meg neki, hogy...

Linus feltartotta a kezét, és közbeszólt:

– Nagyra értékelném, asszonyom, ha magától Daisytől hallhatnám. Mialatt nem kételkedem abban, hogy ön szem előtt tartja gondozottja érdekeit, rendszerint úgy találom, hogy az olyan gyermekek, mint Daisy, hajlamosak... őszintébbnek lenni.

A nevelő olyan képet vágott, mintha ismét beszélni akarna, mígnem Linus felvonta a jobb szemöldökét, erre az asszony bólintott egyet, és elhátrált a kislánytól.

Linus lefirkantotta az utolsó jegyzetét, rátette a kupakot a tollára, amit a jegyzettömbbel együtt belecsúsztatott az aktatáskájába. Aztán felállt a székről, és leguggolt Daisy elé. A térde hangos ropogással fejezte ki nemtetszését.

A kislány a szemét tágra nyitva nézett, és idegesen rágcsálta az alsó ajkát.

– Daisy, tudod uralni ezt a képességedet? – kérdezte gyengéden Linus.

– Azt hiszem... – felelte Daisy, bizonytalanul bólogatva. – Nem ártottam senkinek, mióta ide hoztak. – Egy pillanatra legörbítette a száját, és hozzátette: – Amíg nem lett az a baj Marcusszal. Nem szeretek ártani másoknak.

Linus ezt majdnem el is hitte.

– Senki sem mondta, hogy szeretsz ártani – felelte megfontoltan. – De nem mindig tudjuk irányítani a képességeinket. És ez nem feltétlenül azok hibája, akik rendelkeznek a szóban forgó képességekkel.

A kislány nem úgy nézett ki, mint aki ettől jobban érzi magát.

– Hát akkor kinek a hibája? – kérdezte halkan.

Linus pislogott egyet, és magyarázni kezdett:

– Nos, ha minden igaz, egy sor tényezőtől függ ez a dolog. A modern kori kutatások eredményei azt sugallják, hogy a szélsőséges érzelmi állapotok előidézhetnek olyan eseteket, mint a tiéd. A szomorúság. A harag. Még az öröm is. Talán annyira örültél valaminek, hogy véletlenül hozzávágtál egy széket Marcus barátodhoz? – Ez volt az oka annak, hogy Linust ideküldték. Marcus kórházba került, hogy rendbe hozzák a farkát, ami majdnem derékszögben megtörve meredezett oldalra. A kórház az előírásoknak megfelelően jelentette az esetet közvetlenül a Mágikus Ifjakért Felelős Minisztériumnak. A jelentés nyomán vizsgálat indult, Linus pedig utasítást kapott, hogy keresse fel ezt a bizonyos árvaházat.

– Igen, pontosan ez történt – jelentette ki Daisy. – Annyira örültem annak, hogy Marcus ellopta a színes ceruzáimat, hogy véletlenül hozzávágtam egy széket.

– Értem – válaszolta Linus. – És bocsánatot kértél tőle?

A kislány megint a kockákat nézte, és a talpával a padlót csiszatolva felelt:

– Igen. És ő azt mondta, hogy nem haragszik. Még a ceruzáimat is kihegyezte, mielőtt visszaadta. Ő jobb gyerek, mint én.

– Minő figyelmesség volt tőle – állapította meg Linus. Megfordult a fejében, hogy odanyúl, és megveregeti a lány vállát, de az nem lett volna helyénvaló. – És tudom, hogy nem akartál ártani neki... nem igazán. A jövőben talán megállunk, és elgondolkodunk, mielőtt hagyjuk, hogy az érzéseink átvegyék felettünk az uralmat. Ez hogy hangzik?

– Ó, igen! – vágta rá Daisy, lendületesen bólogatva. – Ígérem, hogy a jövőben megállok és gondolkodom, mielőtt hozzávágok valakihez egy széket csupán a gondolataim erejével.

Linus sóhajtott egyet, és megjegyezte:

– Nem pontosan így értettem...

Ebben a pillanatban, valahol az öreg épület mélyén, megszólalt egy csengő.

– Keksz... – lehelte Daisy, és máris az ajtó felé futott.

– Csak egyet! – kiáltott utána a nevelő. – Nemsokára ebédelünk! Ne edd tele magad!

– Nem eszem! – kiabálta Daisy, és bevágta maga mögött az ajtót. Linus a futó léptek egyre halkuló kopogását hallotta, mialatt a kislány a folyosón vágtatott a konyha felé.

– Úgyis teleeszi magát – dörmögte a nevelő, és belesüppedt az íróasztala mögött álló székbe. – Mindig ezt csinálja.

– Szerintem most megérdemli – jegyezte meg Linus.

Az asszony megdörzsölte az arcát, majd óvatos pillantásokkal fürkészte a vendégét, és azt mondta:

– Nos, akkor megvagyunk. Meghallgatta az összes gyermeket. Megtekintette a házat. Láthatta, hogy Marcus jól van. És mialatt... ténylegesen megtörtént az az incidens a székkel, nyilvánvaló, hogy Daisy nem akart ártani a kis barátjának.

Linus igazat adott a nevelőnek. Amikor meglátogatta Marcust, a fiút jobban érdekelte az, hogy ráírassa vele a nevét a gipszére, mint az, hogy bármi rosszat mondjon Daisyre. Linus szabadkozott, arra hivatkozva, hogy ők ketten nem is ismerik egymást. Marcus előbb csalódott lett, aztán szinte rögtön visszatért a jókedve. Linus, mint oly sokszor, ezúttal sem győzött csodálkozni azon, hogy a gyerekek mennyire rugalmasak, akármi történjen is velük.

– Igen, nagyjából – felelte bólogatva.

– Úgy sejtem, nem mondja el nekem, hogy mit fog beleírni a jelentésébe...

– Arról szó sem lehet! – fortyant fel Linus. – Majd kap egy másolatot, miután leadtam, ahogyan azt ön is jól tudja. Akkor ismerheti meg a tartalmát, egy perccel sem hamarabb!

– Természetesen – felelte sietve a nevelő. – Nem óhajtottam arra célozni, hogy...

– Örülök, hogy ön is úgy látja, mint én – vágott közbe Linus. – És tudom, hogy az MIFM megértően viszonyul majd az esethez. – Mialatt beszélt, átrendezte az aktatáskája tartalmát. Addig matatott, amíg elégedett lett az eredménnyel, végül becsukta a táskát, és bepattintotta a zárakat. – Most pedig, hacsak nincs más, elköszönök, és...

– A gyerekek kedvelik önt – szólt közbe váratlanul a nevelő.

– Én is kedvelem őket – válaszolta Linus. – Ha nem így lenne, nem ezzel foglalkoznék.

– A magához hasonlók nem mind ilyenek, tudja? – közölte a nevelő, majd köhécselt egyet, és hozzátette: – Vagy inkább, a többi gyermekjóléti ellenőr nem mind ilyen.

Linus sóvárogva nézett az ajtó felé. Annyira közel járt már ahhoz, hogy elmenekülhessen. Úgy tartotta maga előtt az aktatáskáját, mint egy pajzsot, és megfordult.

A nevelő sietve felállt, és megkerülte az íróasztalt. Linus hátrált egy lépést, főleg puszta megszokásból. Az asszony nem ment közelebb hozzá, hanem nekitámasztotta a csípőjét az asztalnak, és azt mondta:

– Vannak itt... mások is.

– Valóban? Persze, ez várható volt, de...

– Maga nem a gyerekeket nézi – folytatta a nevelő. – Nem azt nézi, kik ők, hanem csak azt, hogy mire képesek.

– Kapniuk kell egy esélyt, mint minden gyermeknek – vágott vissza Linus. – Mennyi reményük lehet arra, hogy örökbe fogadják őket, ha úgy bánunk velük, mint akiktől félni kell?

– Örökbefogadás! – horkant fel a nevelő.

– Valami rosszat mondtam? – kérdezte Linus, és a szemét résnyire vonva nézett az asszonyra.

– Nem, bocsásson meg! – felelte a nevelő, a fejét rázva. – Ön igazán üdítő jelenség a maga módján. Az optimizmusa ragályos.

– Igen, egy ragyogó napsugár vagyok – válaszolta színtelen hangon Linus. – Most pedig, ha nincs más, ne fáradjon, magamtól is ki...

– Hogyan képes azt csinálni, amit csinál? – fakadt ki az asszony, és hirtelen elfehéredett, mintha maga is meglepődött volna azon, hogy ezt mondta.

– Nem értem, miről beszél.

– Arról, hogy az MIFM-nek dolgozik.

Linus megérezte, hogy verejték csorog a nyakán, bele a gallérjába. Borzasztó meleg volt az irodában. És ekkor, hosszú idő óta első ízben, kikívánkozott az esőbe.

– Mi a baj az MIFM-mel? – kérdezte értetlenül.

A nevelő tétovázott, majd kibökte:

– Nem akartam megsérteni.

– Remélem is.

– Csak annyi... – A nevelő ellökte magát az asztaltól, és a karját a keblén összefonva állt. – Nem szokott elgondolkodni?

– Soha – jelentette ki kapásból Linus, majd hozzátette: – Min?

– Hogy mi történik az ehhez hasonló helyeken, miután maga leadja a jelentését. Hogy mi lesz a gyerekekkel.

– Gyanítom, hogy, hacsak engem nem hívnak vissza, tovább élik az életüket okos és boldog gyermekként, mígnem okos és boldog felnőttek lesznek.

– Akikre a kormányzat szigorú szabályokat kényszerít, amiért azok, amik.

Linus úgy érezte, ettől a kijelentéstől beszorult egy sarokba. Erre nem volt felkészülve.

– Én nem a Mágikus Felnőttekért Felelős Minisztériumnak dolgozom – válaszolta határozottságot színlelve. – Ha vannak aggodalmai ezzel kapcsolatban, azt javaslom, forduljon az MFFM-hez. Én kizárólag a gyermekek sorsával és jólétével foglalkozom, semmi mással.

– Egyik sem marad gyerek mindörökre, Mr. Baker – mondta a nevelő, szomorúan mosolyogva. – Valamennyien felnőnek.

– És ha azon eszközök alkalmazásával teszik ezt, amiket többek között ön biztosít a számukra, akkor megtörténhet, hogy úgy nőnek fel, hogy nem fogadják őket örökbe – jelentette ki Linus, és megint hátrált egy lépést az ajtó felé. – Most pedig, bocsásson meg, de el kell érnem a buszt. Meglehetősen hosszú az út hazáig, és nem szeretném lekésni. Köszönöm a vendégszeretetét! És még egyszer: amint leadom a jelentést, kap egy másolatot, amit betehet a saját feljegyzései közé. Amennyiben kérdése lenne, nyugodtan forduljon hozzánk!

– Igazából lenne egy...

– Adja be írásban! – kiáltotta Linus, aki ekkor már a folyosón járt. – Alig várom, hogy elolvassam! – Berántotta az ajtót, és hallotta a zárnyelv halk kattanását. Vett egy mély lélegzetet, majd lassan eresztette ki a levegőt a tüdejéből, és azt mormolta: – Na, ezt szépen elintézted, öregem! Ez a nő több száz kérdést fog küldeni...

– Hallom ám! – kiabálta a nevelő odabentről.

Linus megrökönyödve pislogott, aztán elfordult, és a kijárat felé lódult.

* * *

Már majdnem kilépett az ajtón, mégis megtorpant, mert derűs kacagást hallott a konyha felől. Noha az ösztönei azt súgták, ne tegye, lábujjhegyen osont a hangok forrása felé. Menet közben látta a falakra tűzött plakátokat, mindegyiken ugyanazok az üzenetek virítottak, mint az összes, MIFM által fenntartott árvaházban, amelyekben ő eddig megfordult. A képek mosolygó gyermekeket ábrázoltak, alattuk olyan feliratok szerepeltek, mint „Akkor vagyunk boldogok, ha hallgatunk azokra, akik irányítanak minket”, valamint „A csendes gyerek egészséges gyerek”, továbbá „Kinek kell a mágia, amikor ott van neked a képzeleted?”

Linus bedugta a fejét a konyhába.

A helyiség közepét elfoglaló, nagy faasztal körül gyerekek ültek.

Egy fiú, akinek a karján kék tollak nőttek.

Egy kislány, aki úgy vihogott, mint egy boszorkány. És ez így tűnt helyénvalónak, mivel az aktája szerint az is volt.

Egy idősebb lány, aki olyan csábítóan énekelt, hogy a hangja hatására hajók futottak ki a partra. Linus nagyon megrökönyödött, amikor az erről szóló jelentést olvasta.

Egy fókatündér – egy kisfiú –, akinek a vállát sűrű szőr borította.

És persze Daisy és Marcus. Egymás mellett ültek, és a kislány keksszel teli szájjal kiabált valamit a fiú farkát körülzáró gipszről. A szeplős képű Marcus csak vigyorgott, és az asztalon nyugtatta a farkát. Aztán azt kérdezte Daisytől, hogy rajzolna-e még valamit a gipszére az egyik színes ceruzájával.

– Egy virágot! – vágta rá gondolkodás nélkül a lány. – Vagy bogarat, aminek fullánkja és hegyes fogai vannak.

– Óóó – lehelte átszellemülten Marcus. – A bogár legyen! Azt kell rajzolnod!

Linus otthagyta őket. Elégedett volt azzal, amit látott és hallott.

Visszasietett a kijárathoz, és keservesen sóhajtott egyet, amikor rájött, hogy megint otthon felejtette az ernyőjét.

– Hogy pont most... – morogta elgyötörten.

De végül kinyitotta az ajtót, kilépett az esőbe, hogy nekivágjon a hosszú hazaútnak.

Kettő

– MR. BAKER!

Linus nyögött egyet, persze csak halkan. Pedig milyen jól alakult ez a nap. Többé-kevésbé. Mert azért sikerült narancssárga öntetet csöppenteni a fehér ingére abból az elázott salátából, amit a zöldségesnél vett. A folt kitartónak bizonyult. Megpróbálta kidörzsölni az anyagból, de csak annyit ért el, hogy még jobban szétkente. És az eső dübörögve verte odafent a tetőt, nem adta jelét annak, hogy mostanában el akarna állni. Ő pedig megint otthon hagyta az ernyőjét.

De ezeket leszámítva jól ment a nap.

Nagyjából.

A számítógép-billentyűzetek klattyogása elhallgatott körülötte, mialatt Ms. Jenkins közeledett felé. A szigorú megjelenésű és természetű nő haja olyan erővel volt hátrahúzva, hogy egybefüggő szemöldöke felszaladt egészen a homloka közepéig. Linus időről időre elgondolkodott azon, a nő vajon mosolygott-e már valaha, és gyanította, hogy nem. Ms. Jenkins, a besavanyodott teremtés, a természete és az általános viselkedése révén leginkább egy ingerlékeny kígyóra hasonlított.

Egyben Linus főnöke is volt, és ő sosem merészelte keresztezni az útját.

Idegesen meghúzkodta az inge gallérját, mialatt Ms. Jenkins az íróasztalok között kanyarogva tartott felé úgy, hogy a cipője sarka hangosan, vészjóslóan kopogott a hideg kőpadlón. A titkára, a Gunther nevű, inkább undorító varangy, semmint ember, a nyomában loholt. A kezében csíptetős irattartót és természetellenesen hosszú ceruzát tartott, azzal szokta feljegyezni azok nevét, akik akár látszólag, akár ténylegesen lazsáltak munkaidőben. A nap végén összesítette a listát, és bejegyezte a büntetőpontokat. A hét végén mindazoknak, akik öt vagy annál több pontot szedtek össze, ez a tény bekerült a személyi aktájába. És ezt senki sem akarta.

Azok, akik mellett Ms. Jenkins és Gunther elhaladt, lehajtva tartották a fejüket, és úgy tettek, mintha szorgalmasan dolgoznának, de Linus tudta, hogy valójában hallgatóznak, mert tudni akarják, hogy ő mit követett el, és milyen büntetést kap érte. Ő maga azt gyanította, hogy hazaküldik, és levonnak a fizetéséből. Vagy talán tovább bent kell maradnia, és akkor is levonnak a fizetéséből. A legrosszabb esetben kirúgják, a pályafutása véget ér, és soha többé nem lesz fizetése, amiből levonhatnának.

Nem tudta elhinni, hogy még csak szerda van.

És még rosszabbul érezte magát, amikor rádöbbent, hogy valójában még csak kedd.

Hirtelenjében nem tudta elképzelni, miféle bűnt követett el, hacsak nem egyetlen perces késéssel érkezett vissza a számára engedélyezett tizenöt perces ebédszünetből. Vagy az utolsó jelentését nem találták kielégítőnek. A gondolatai vadul kergették egymást. Túl sok ideig próbálta eltüntetni az ingéből a foltot? Vagy elütött egy-két betűt a jelentésében? Nem, az nem történhetett meg. A jelentése minden bizonnyal tiszta volt – az ingével ellentétben.

De Ms. Jenkins arca jócskán el volt torzulva, ami nem sok jót jósolt neki. A termet amúgy hidegnek szokta érezni, de most kellemetlenül melegnek tűnt. A tetejébe még huzatos is volt – a pocsék időjárás csak tovább rontotta a helyzetet –, ám ez sem akadályozta meg azt, hogy verejték csorogjon a nyakán. A számítógépe képernyőjének zöldes derengését hirtelen szemet bántóan erős fénynek látta, és kemény küzdelmébe került, hogy lassan, egyenletesen lélegezzen. Az utolsó vizsgálat során az orvosa közölte vele, hogy túl magas a vérnyomása, és ki kell rekesztenie az életéből a stresszorokat.

És Ms. Jenkins maga volt a két lábon járó stresszor.

Linus ezt a gondolatot természetesen megtartotta magának.

Kis méretű, fa íróasztala majdnem középen helyezkedett el – L-sor, hetes asztal – egy teremben, amely huszonhat sort tartalmazott, és mindegyikben tizennégy asztal állt. Csak nagyon kevés hely maradt közöttük. Egy vékony ember gond nélkül közlekedhetett, de akinek kissé megvastagodott a dereka (és kinek nem vastagodott ebben a világban, ugyebár), annak már akadtak gondjai. Ha a szabályzat engedte volna, hogy az emberek rágcsálnivalót tartsanak az íróasztalukon, az alighanem katasztrofális következményekkel járt volna az olyanok számára, mint Linus. Mindenesetre, még így is sűrűn megtörtént, hogy széles csípőjével nekiment ennek-annak, és a vádló tekintetek láttán riadtan mentegetőzött. Többek között ezért is várt mindig, amíg a munkaidő végén nagyjából kiürül a terem, és csak aztán indult el. Ez a tény, valamint az, hogy nemrégiben betöltötte a negyvenet, és nem tudott felmutatni mást, csak egy apró házat, egy mogorva macskát, amiről gyanította, hogy mindenkit túl fog élni, valamint a folyamatosan vastagodó derekát, amit az orvosa különös örömmel nyomkodott és böködött, mialatt a fogyókúra csodáiról szónokolt.

Hát ezért ette ebédre azt az elázott salátát, amit a zöldségesnél vett.

A terem légterében ijesztően vidám táblák hirdették, hogy „Jó munkát végez!”, illetve „Ügyeljen a munkaidő minden percére, mert egy elvesztett perc az egy eltékozolt perc!” Linus kegyetlenül gyűlölte valamennyit.

Letette mindkét kezét az asztalára, hogy ne vájja bele a körmeit a tenyerébe. Mr. Tremblay, aki az L-sor, hatos asztalnál ült, komoran mosolygott rá. A nála sokkal fiatalabb férfi minden jel szerint élvezte ezt a munkát.

– Azt hiszem, nagy bajban van – súgta oda Linusnak.

Pár pillanattal később Ms. Jenkins megérkezett. A száját olyan erővel préselte össze, hogy csak egy vékony vonal látszott belőle. Szokásához híven durván kifestette magát, de alighanem sötétben, és a tükör által biztosított előnyöket nem kihasználva. Az arcára kent pirosító lilában játszott, a rúzsa vérvörösben. Fekete nadrágkosztümöt viselt, amit felgombolt egészen az álláig. Vékony volt, mint a vonatfütty, a teste hegyes csontokból állt, amiket túl szorosan feszülő bőr borított.

Vele ellentétben Gunther ugyanolyan fiatalos megjelenésnek örvendett, mint Mr. Tremblay. Egyes szóbeszédek szerint egy Fontos Valaki fia volt, valószínűleg a Rendkívül Magas Felső Vezetés egyik tagjáé. Jóllehet Linus keveset beszélgetett a munkatársaival, a pletykák azért hozzá is eljutottak. Azt már korán megtanulta, ha ritkán szólal meg, akkor az emberek elfelejtik, hogy jelen van, néha még azt is, hogy létezik egyáltalán. Gyerekkorában az anyja egyszer azt mondta róla, hogy képes beleolvadni a falfestékbe is, és mások csak akkor figyelnek fel rá, ha valaki emlékezteti őket.

– Mr. Baker! – mondta ismét Ms. Jenkins, és gyakorlatilag acsarogva ejtette ki a nevét.

Gunther mellette állt, és mosolygott. A mosolyát senki sem minősítette volna kedvesnek. A szájában tökéletesen fehér és szabályos fogsor virított, az állát szeplők tarkították. A maga dermesztő módján egész jóképű volt. A mosolya lehetett volna szép, de mindig csak a szája mozgott, a szeme meg sem rebbent. Linus csak olyankor hitte el, hogy Gunther őszintén mosolyog, amikor a titkár meglepetésszerű ellenőrzést végzett, és hosszú ceruzája hangos csikorgásának kíséretében egyik büntetőpontot a másik után jegyezte be.

És Linus gyanította, hogy esetleg erről lesz szó. Most talán megkapja élete első büntetőpontját, amit csodával határos módon megúszott azóta, hogy megérkezett Gunther, és bevezette ezt a leleményes, átokverte pontrendszerét. Tudta, hogy folyamatosan szemmel tartják őket. A mennyezetről jókora kamerák lógtak, amik mindent láttak.

Ha a felügyelet észrevette, hogy valaki szabályellenes dolgot csinál, a falakra szerelt, nagy méretű hangszórók sisteregni kezdtek, aztán következett a kiáltás, hogy „egy büntetőpont a K-sor, kettes asztalnak”, vagy „a Z-sor, tizenhármasnak”.

Linust még sosem kapták rajta azon, hogy nem munkával tölti az idejét. Ehhez ő túl okos volt. És túlságosan félt.

Vagy talán mégsem bizonyult elég okosnak, és nem rettegett eléggé.

Mert most nagyon úgy tűnt, hogy büntetőpontot kap.

Sőt, talán mindjárt ötöt, és akkor az bekerül a személyi anyagába, szégyenbélyeg lesz, ami egy csapásra tönkreteszi tizenhét év becsületes munkáját. Alighanem meglátták a foltot az ingén. A hivatalban viselendő öltözetet szigorú utasítások szabályozták. Ezek rendkívüli részletességgel sorakoztak a Szabályok és utasítások 242–246. oldalán, vagyis a Mágikus Ifjakért Felelős Minisztérium munkatársainak kézikönyvében. Linus arra gondolt, hogy valaki megláthatta a foltot, és feljelentette őt. Amin a legcsekélyebb mértékben sem lepődött volna meg. És nem rúgtak már ki embereket ennél kisebb dolgokért is?

De igen. Linus tudta, hogy igen.

– Ms. Jenkins – felelte szinte suttogva. – Minő öröm, hogy láthatom ezen a napon! – Ez persze hazugság volt a részéről. A Ms. Jenkinsszel való találkozások sok mindent okoztak neki, csak örömöt nem. – Mit tehetek önért?

Gunther még szélesebben mosolygott, és Linus gyanította, hogy akkor itt tíz büntetőpontról is szó lehet. Végül is, a salátaöntet narancssárgán virított. És máris az járt a fejében, hogy neki nem lesz szüksége a jellegzetes barna dobozra. Ebben a helyiségben minden saját tulajdona az öltözete volt, amit éppen viselt, az egérpad, amin a megfakult, kopott kép egy homokos tengerpartot és a világ legkékebb óceánját ábrázolta, míg a rajta lévő felirat így szólt: „Nem vágyik rá, hogy itt legyen?”

Dehogynem. Linus naponta vágyott rá.

Ms. Jenkins azonban nem óhajtott reagálni az udvarias üdvözlésre.

– Mit művelt? – kérdezte éles hangon, és a szemöldöke felugrott a haja határáig, holott ez elméletileg lehetetlen lett volna.

Linus nyelt egyet, és idegesen felelt:

– Elnézését kérem, de attól tartok, nem tudom, mire gondol.

– Ezt nehezemre esik elhinni.

– Ó... én csak... bocsánat...

Gunther rákörmölt valamit az irattartón fekvő papírra. Valószínűleg bejegyzett egy büntetőpontot Linusnak, amiért jól látható izzadságfolt terjengett a hóna alatt – de ő ezzel most nem tudott mit kezdeni.

Ms. Jenkins nem fogadta el a bocsánatkérést.

– Valamit bizonyosan elkövetett – állította igen határozottan.

Linus arra gondolt, hogy tisztázni kellene a folt kérdését. Egyszerre, mintha egy kötést tépne le egy sebről. Mert alighanem jobb lesz gyorsan túlesni rajta, mint húzni-halasztani.

– Igen, mint ön is láthatja, próbálok egészségesen étkezni. Egyfajta fogyókúra...

– Fogyókúra? – visszhangozta a szót értetlenül Ms. Jenkins.

– Igen, orvosi utasításra – tette hozzá Linus görcsösen bólogatva.

– Felszedett egy kis plusz súlyt, mi? – érdeklődött Gunther, és a hangja elárulta, hogy roppant mód tetszik neki a dolog.

– Igen, attól tartok – válaszolta Linus elvörösödve.

– Nos, magam is észrevettem – felelte Gunther, és ezúttal együttérzőnek mutatta magát. – Ó, a szegény szerencsétlen! De jobb későn, mint soha, ugyebár... – tette hozzá, és az irattartója élével megütögette a saját, lapos hasát.

Linus förtelmesnek találta ezt az alakot, de ezt értelemszerűen nem közölte vele.

– Milyen csodálatos! – dörmögte bólogatva.

– Még nem válaszolt a kérdésemre! – csattant fel Ms. Jenkins. – Tehát: mit követett el?

Linus úgy döntött, akár most is bevallhatja, és belekezdett:

– Hibáztam... ó, én ügyetlen! Mialatt a salátát ettem, a kelkáposzta a jelek szerint önálló életre kelt, és kicsúszott...

– Fogalmam sincs, miről zagyvál! – vágott közben Ms. Jenkins, azzal előrehajolt, és letette a kezét az íróasztalra. A körmei feketében pompáztak, és amikor kopogni kezdett velük, az úgy hangzott, mintha csontok zörögnének valahol a közelben. – Fejezze be a mellébeszélést!

– Igenis, asszonyom!

A nő fenyegető tekintettel meredt Linusra, aki erre megérezte, hogy a gyomra görcsösen összerándul.

– Kapott egy értesítést – mondta ekkor Ms. Jenkins lassan, vontatottan –, amiben felszólítják, hogy holnap délelőtt jelentkezzen a Rendkívül Magas Felső Vezetésnél.

Linus erre nem számított. A legcsekélyebb mértékben sem. Mi több, mindazon dolgok közül, amiket Bedelia Jenkins mondhatott volna neki ebben a pillanatban, ez tűnt a legkevésbé elképzelhetőnek.

– Tessék? – bökte ki döbbenten, és nagyokat pislogott.

A nő kihúzta magát, összefonta a karját a melle alatt, megmarkolta a könyökét, és azt mondta:

– Olvastam a jelentéseit. A legjobb esetben is nagyjából elfogadhatónak minősíteném őket. Ezek után el tudja képzelni, mennyire meglepődtem, amikor kaptam egy üzenetet azzal, hogy Linus Bakert hívatják.

Linus elhűlt. A teljes pályafutása során egyszer sem szólították fel, hogy jelenjen meg a Rendkívül Magas Felső Vezetés színe előtt. Gyakorlatilag nem találkozott a rendkívül magas felső vezetőkkel, kivéve egyes ünnepnapokat, amikor is ebédet osztottak. Ott álltak sorban a terem elülső részében, szikkadt sült sonkát és héjában főtt krumplit mertek alufóliatányérokra, rávigyorogtak az összes beosztottjukra, és mondogatták nekik, hogy igen, megérdemlik ezt a kiváló ebédet, mert olyan sokat és keményen dolgoznak. A szóban forgó beosztottaknak természetesen az íróasztaluknál kellett enniük, mert a tizenöt perces ebédszünet elment arra, hogy sorban álltak, de ugyanígy csinálták a következő alkalommal is.

Még csak szeptember volt, a soros ünnepnapra még hónapokat kellett várni.

És most, Ms. Jenkins szerint, a vezetők Linusszal akartak találkozni, személyesen, hús-vér alakban. Még csak nem is hallott ilyen esetről. De semmi esetre sem jelenthetett jót.

Ms. Jenkins úgy nézett rá, mint aki választ vár. Linus nem tudta, mit mondhatna, ezért csak megjegyezte:

– Minden bizonnyal tévedésről van szó.

– Tévedés – ismételte a szót Ms. Jenkins. – Tévedés...

– Ig... igen?

– A Rendkívül Magas Felső Vezetés sosem téved – állította Gunther.

– Akkor nem tudom – jelentette ki Linus.

Ms. Jenkins nem volt elragadtatva ettől a választól. Linus megsejtette, hogy a nő is csak annyit tud, amennyit elmondott neki, és valamiért – az okot inkább nem akarta feltárni – a puszta gondolattól megszállta valami kis furcsa, bizsergető izgalom. Magától értetődően leírhatatlan rettegés vegyült ebbe az érzésbe, de ettől még létezett. És még elképzelni sem tudta, hogy miféle személy váltja ki belőle mindezt. „Ó, Linus – mondta neki valaha az anyja. – Mások szenvedésében kéjelegni nem éppen udvarias viselkedés. Sőt, szörnyű alávalóság!”

Így hát Linus sosem engedte meg magának ezt a fajta kéjelgést.

– Nem tudja... – mondta Ms. Jenkins, és a hangsúlyozása arra utalt, hogy készül lecsapni. – Talán benyújtott valamilyen hivatalos panaszt? Talán nem nyeri el a tetszését a vezetői stílusom, és azt gondolta, átnyúlhat a fejem felett? Erről van szó, Mr. Baker?

– Nem, asszonyom.

– Ezek szerint önnek tetszik a vezetései stílusom?

Linusnak a legkevésbé sem tetszett, de természetesen azt felelte:

– Igen.

Gunther a ceruzája hangos csikorgásától kísérve lefirkantott valamit.

– Egészen pontosan mit kedvel a vezetési stílusomban? – kérdezte Ms. Jenkins.

Ez Linus számára is rejtély volt. Általában véve nem szeretett hazudni. Még a kis, ártatlan füllentésektől is megfájdult a feje. És ha valaki egyszer rákapott az ízére, egyre könnyebben tette meg, míg végül több száz hazugságra kellett emlékeznie. Ennél azért sokkal egyszerűbb volt őszintének lenni.

De akadtak esetek, amikor nem tudta megúszni, mint például ez a mostani. És nem is kellett hazudnia, illetve nem teljesen. Az igazságot el lehetett torzítani úgy, hogy megmaradjon igazságnak.

– Azt, hogy nagyon tiszteletet parancsoló és határozott – bökte ki végül.

Ms. Jenkins a hajáig felrántotta a szemöldökét, és azt felelte:

– Az bizony, nemde?

– Meglehetősen...

Ms. Jenkins felemelte a kezét, és pattintott az ujjaival. Gunther az írótáblájára csíptetett papírok között kotorászott, majd átadott a nőnek egy krémszínű lapot. Ms. Jenkins két ujja közé fogta a sarkát, mintha hólyagos fekélyt kapott volna attól, ha hozzáér más részéhez.

– Holnap, pontban kilenckor, Mr. Baker – közölte dermesztő hangon. – Isten irgalmazzon önnek, ha elkésik! A kimaradó időt később természetesen le kell dolgoznia. Szükség esetén akár hétvégén is. Az ütemterv szerint még legalább egy hétig nem megy ki a terepre.

– Természetesen – helyeselt Linus sietve.

Ms. Jenkins előrehajolt, és a hangját szinte suttogásig halkítva hozzátette:

– És ha megtudom, hogy panaszkodott rám, pokollá teszem az életét. Megértette, Mr. Baker?

– Igen, asszonyom – válaszolta Linus, és csakugyan megértette.

A nő ekkor az asztalra ejtette a lapot, ami az egyik sarokhoz lebbent, és majdnem a padlóra esett. Linus nem mert odakapni, hogy megfogja, amíg a főnöke továbbra is fölé tornyosult.

Aztán Ms. Jenkins sarkon fordult, és kiabálva kihirdette, hogy azonnal folytassák a munkát, ha jót akarnak maguknak.

A következő pillanatban máris felhangzott a billentyűzetek szapora kopogása.

Gunther azonban maradt, és különös tekintettel meredt Linusra, aki kínjában a székét igazgatta.

– Nem tudom, miért hívatják – mondta végül Gunther, és az a szörnyű mosolya visszatért. – Bizonyosan vannak önnél... rátermettebb emberek. Ó, és Mr. Baker...

– Igen?

– Van egy folt az ingén. Ami elfogadhatatlan. Egy büntetőpont. Ügyeljen, hogy többször ne forduljon elő! – közölte Gunther, azzal ő is megfordult, és követte Ms. Jenkinst a sorok között.

Linus visszatartotta a lélegzetét, amíg a pár el nem érte a B-sort, aztán a levegő valósággal kirobbant belőle. Gyanította, hogy azonnal ki kell mosnia az inget, amint hazaér, máskülönben a folt már nem fog kijönni belőle. Tétován megdörzsölte az arcát, és nem igazán tudta eldönteni, mit érez. Hogy zaklatott lett, az bizonyosnak tűnt. És valószínűleg félt is.

A szomszédos asztalnál ülő Mr. Tremblay meg sem próbálta palástolni a tényt, hogy a nyakát nyújtogatva erőlködik, hogy lássa, mi van a Ms. Jenkins által leszállított papíron. Linus gyorsan elrántotta, közben gondosan ügyelt arra, hogy ne gyűrje fel a széleit.

– Ez kemény volt, mi? – érdeklődött Mr. Tremblay, és a hangja alapján kifejezetten örült a helyzetnek. – Kíváncsi vagyok, ki lesz a következő asztalszomszédom.

Linus elengedte a füle mellett a megjegyzést.

A számítógépe képernyőjének zöldes fénye megvilágította a lapot, amitől a rajta sorakozó szavak még baljóslatúbbnak tűntek.

Ez állt ott:

Mágikus Ifjakért Felelős Minisztérium

Rendkívül Magas Felső Vezetés

Másolatot kap: Bedelia Jenkins

Mr. Linus Baker szeptember 6-án, szerdán, kilenc órakor jelentkezzen a Rendkívül Magas Felső Vezetés irodájánál!

Egyedül.

Ennyi volt az egész.

– Ó, te magasságos... – suttogta Linus.

* * *

Azon a délutánon, amikor az óra ötöt csengetett, a Linus körül dolgozó emberek leállították a számítógépüket, és felvették a kabátjukat. Aztán halkan beszélgetve vonultak kifelé. Senki sem köszönt el tőle. Ha egyáltalán figyelemre méltatták, akkor is csak meredten bámulták távozás közben. Azok, akik túl messze voltak, és nem hallották Ms. Jenkins szavait, valószínűleg a vízadagoló környékén, találgatásokkal teli suttogásokból értesültek a történtekről. Valószínűnek tűnt, hogy máris őrült és teljességgel pontatlan szóbeszédek terjednek, de mivel Linus sem tudta, miért hívatták, nem szállhatott vitába, akármit mondtak mások.

Fél hatig várt, aztán ő is készülődött. A terem mostanra majdnem teljesen kiürült, viszont jól látta, hogy a helyiség távoli végében, Ms. Jenkins irodájában még égnek a lámpák. Mérhetetlenül örült, hogy nem kell elhaladnia előtte távozás közben. Úgy érezte, nem viselné el, ha még egyszer találkozna a nővel ezen a napon.

Amint elsötétült előtte a képernyő, felállt, és felvette a kabátját a széke háttámlájáról. Magára húzta, és felnyögött, amikor eszébe jutott, hogy otthon hagyta az esernyőjét. A hangokból ítélve az eső még nem adta fel. Ugyanakkor úgy számolta, hogy ha siet, még elcsípheti a buszt.

Csakhogy kifelé menet hat asztalnak ütközött neki, négy különböző sorban. És persze rögtön megállt, hogy visszaigazítsa őket a helyükre.

Szilárdan megfogadta, hogy ma este megint csakis salátát vacsorázik. És semmi öntet!

* * *

Linus lekéste a buszt.

Még látta a hátsó lámpáinak fényét az esőfüggönyön át, és a hátulján díszelgő reklámot is. A kép egy mosolygó nőt ábrázolt, aki azt közölte az emberekkel: „Ha lát valamit, mondjon valamit! A regisztráció mindenkinek jó!”

– Hát persze – dörmögte Linus rosszkedvűen.

Tizenöt percet kellett várnia a következő buszra.

A feje fölé emelte az aktatáskáját, és várt.

* * *

Linus a házától néhány saroknyira szállt le a buszról. (Ami magától értetődően tíz percet késett.)

– Odakint elég nedves minden! – figyelmeztette a sofőr kedélyesen mosolyogva.

– Kitűnő észrevétel – válaszolta Linus, mialatt lelépett a járdára. – De tényleg! Köszönöm, hogy szólt...

Az ajtó hangos csattanással bevágódott mögötte, és a busz elhúzott. A jobb hátsó kerék telibe kapott egy nagy tócsát, és a felfröccsenő víz a térdéig eláztatta Linus nadrágját.

Erre már csak sóhajtott egyet, és baktatni kezdett hazafelé.

Csend és nyugalom uralkodott a környéken. Az utcai lámpák fénye érdekes módon hívogatónak hatott még ebben a hideg esőben is. A házak kicsik voltak, de az utca mentén sorakozó fákon még bőven maradtak levelek, amelyek most kezdtek sárgulni – a tompa, zöld árnyalatok még vörösbe és aranyba fordultak át. A Lakewood 167 előtt a rózsabokrok békésen virágoztak. A Lakewood 193-ban lakó kutya izgatottan csaholt, mint mindig, amikor meglátta Linust. A Lakewood 207 előtt autógumi lógott egy fáról, de az ott élő gyerekek alighanem kinőttek már abból, hogy hintázzanak rajta. Linusnak sosem volt autógumi-hintája. Gyerekkorában mindig is vágyott rá, de az anyja azt mondta neki, hogy túlontúl veszélyes.

Jobbra kanyarodva befordult egy kisebb utcába, és ott, a bal oldalán állt a Hermes Way 86.

Otthon, édes otthon...

Senki sem mondhatta rá, hogy nagy szám. A ház kicsi volt, és a hátsó kerítést rég ki kellett volna cserélni. Viszont kellemes veranda terült el előtte, ahová az ember kiülhetett, és figyelhette, hogy múlik az idő, ha éppen arra szottyant kedve. Az utca felőli oldalon napraforgók sorakoztak, magas, karcsú szépségek, amik szelíden ringatóztak a gyenge szellőben, bár mostanra bezárkóztak az eső miatt, és mert közelgett az este. Hetek óta esett végeérhetetlenül, a java részben kellemetlen csöpörészést időnként unalmas záporok központozták.

A ház valóban nem volt valami nagy szám, de Linusé volt, és senki másé.

Megállt a postaládánál, és kihúzta belőle a napi postát. Első pillantásra úgy tűnt, megint egy marék reklám és szórólap érkezett, amelyeken a személytelen „Lakó” megszólítás szerepelt. Már nem is emlékezett rá, mikor kapott igazi levelet.

Fellépett a verandára, és kirázta a vizet a kabátjából – merőben feleslegesen erőlködött –, amikor valaki a nevét kiáltotta a szomszéd háznál. Sóhajtott egyet, és azt latolgatta, megúszná-e a szenvedést, ha úgy tenne, mintha nem hallotta volna meg.

– Eszébe se jusson, Mr. Baker! – kiáltotta ekkor a szomszédja.

– Nem értem, mire céloz, Mrs. Klapper!

Edith Klapper, a meghatározhatatlan korú asszony (bár Linus úgy vélte, hogy a hölgy már túljutott az öregkoron, és immár a vénség legendás földjén jár) a saját verandáján ült. Ezúttal is azt a borzalmas frottír fürdőköpenyét viselte, a kezében pedig égő pipát tartott, szokásához híven, amiből a füst lassan szállongott felfelé, és körüllengte magasra felfésült haját. Mrs. Klapper hosszasan köhögött és harákolt egy zsebkendőbe, amit alighanem egy órája ki kellett volna dobnia, majd fennhangon közölte:

– A macskája megint átjött az udvaromba, és a mókusokat kergette. Ön pedig nagyon jól tudja, hogy mit érzek ezzel kapcsolatban.

– Calliope azt csinál, amit akar – emlékeztette Linus az idős asszonyt. – Nincs felette hatalmam. Nem tudom irányítani.

– Talán meg kéne próbálnia! – csattant fel Mrs. Klapper.

– Rendben! Máris hozzálátok.

– Ön szemtelenkedik velem, Mr. Baker.

– Még csak nem is álmodom róla – válaszolta Linus, pedig álmodott róla, méghozzá elég gyakran.

– Azt ajánlom is! Itthon tölti az estét?

– Igen, Mrs. Klapper.

– Megint nincs randevúja, mi?

Linus nagyobb erővel markolta az aktatáskája fogantyúját, de higgadtan felelt:

– Nincs.

– Sehol egy szerencsés hölgyismerős? – folytatta Mrs. Klapper, majd szívott egyet a pipából, sűrű füstöt fújt ki az orrából, és folytatta: – Ó, bocsásson meg! Bizonyára kiment a fejemből. Ön nem a hölgyekért rajong, igaz?

Linus pontosan tudta, hogy ez a dolog nem ment ki az asszony fejéből.

– Igaz, Mrs. Klapper – válaszolta engedelmesen.

– Tudja, az unokám könyvelő – közölte ekkor az idős hölgy. – Igazán megbízható. Általában. Mert ugyan van némi hajlama a szertelen alkoholizmusra, de ki vagyok én, hogy ítélkezzek felette? A könyvelés nehéz munka... az a sok szám! Szólok neki, hogy hívja fel magát!

– Inkább ne tegye, ha kérhetem!

– Nem elég jó magának? – kérdezte Mrs. Klapper undok vihogás kíséretében. – Erről van szó?

– Nem... én... nem... nincs... nincs időm ilyesmire – dadogta Linus.

– Akkor talán el kéne gondolkodnia azon – vágott vissza Mrs. Klapper lekicsinylő hanghordozással –, hogy szakíthatna rá időt. A maga korában nem egészséges egyedül élni. Gyűlölök arra gondolni, hogy mi lesz itt, ha maga történetesen kiloccsantja a saját agyvelejét. Az egész környéknek rosszat tenne. Azonnal esnének az ingatlanárak.

– Nem vagyok depressziós! – tiltakozott Linus elgyötörten.

– Tényleg nem? – kérdezte tőle az asszony, és tetőtől talpig végignézett rajta. – Mi az ördögért nem?

– Óhajt még valamit, Mrs. Klapper? – érdeklődött Linus, a fogait csikorgatva.

A hölgy kegyes legyintéssel jelezte neki, hogy távozhat, majd annyit mondott még:

– Nem, megbeszéltünk mindent. Menjen csak! Vegye fel a pizsamáját, tegyen fel egy lemezt arra a régi lejátszóra, és táncoljon a nappaliban, ahogy szokott!

– Megkértem már, hogy ne leskelődjön!

– Hát persze hogy megkért – helyeselt bólogatva Mrs. Klapper, azzal hátradőlt a székén, és a szájába vette a pipáját. – Hát persze...

– Jó éjt, Mrs. Klapper! – búcsúzott Linus, és az ajtógombba csúsztatta a kulcsot.

Nem várta meg a választ. Belépett, becsukta az ajtót, és rögtön be is zárta.

* * *

Calliope, a gonosz teremtmény az ágy szélén ült, és fekete farka meg-megrándult, mialatt zöld szemét a ház urára szegezte. Dorombolni kezdett, ami a legtöbb macskánál megnyugtató jelenségnek számított. De Calliope esetében gyalázatos célok érdekében szőtt, aljas tervekről árulkodott.

– Nem szabad átmenned a szomszéd ház udvarába! – szólt rá Linus, mialatt kibújt a felöltőjéből.

A macskalány tovább dorombolt.

Linus majdnem tíz évvel ezelőtt talált rá. Az akkor még apró kölyök a veranda alatt bujkált, és visított, mintha égett volna a farka. Szerencsére nem ez történt, de amint Linus bemászott a veranda alá, a jövevény dühösen fújt rá, felpúposította a hátát, és fekete szőre ezerfelé meredezett rajta. Linus nem várta meg, hogy kapjon néhány tucat karmolást az arcára, inkább sietve kihátrált onnan, visszatért a házba, és úgy döntött, hogy ha elég ideig nem vesz tudomást a macskáról, akkor az továbbáll.

Nem állt tovább.

És hangos nyávogással töltötte az éjszakát. Linus próbált elaludni, de nem jött össze. A macska túl hangosan nyervákolt. Linus a fejére húzta a párnát, de az sem segített. Végül felkapott egy zseblámpát, valamint egy seprűt, és indult, hogy addig bökdösse a betolakodót, amíg nem távozik. A macska a verandán várta, az ajtó előtt ült. Linus annyira meglepődött, hogy elejtette a seprűt.

A kölyök úgy vonult be a házba, mintha az övé lett volna.

És soha nem ment el, pedig Linus számtalanszor próbálta elzavarni.

Hat hónappal később feladta. Addig a ház megtelt macskajátékokkal, egy alomdobozzal, továbbá kicsi etető- és itatóedényekkel, amiken a „Calliope” felirat díszelgett. Linus nem tudta biztosan, hogyan történhetett, de ez lett a vége.

– Mrs. Klapper elintéz egyszer, ha nem vigyázol – mondta a macskának, mialatt kibújt a vizes ruhákból. – És nem leszek ott, hogy megmentselek. Te majd önfeledten zabálsz egy mókust, ő pedig... jó, nem tudom, hogy mit fog csinálni. De valamit biztosan. És én kicsit sem leszek szomorú.

Calliope lassan pislogott egyet.

Linus felsóhajtott, és hozzátette:

– Rendben. Egy kicsit szomorú leszek.

Felvette a pizsamáját, és teljesen felgombolta a kabátot, aminek mellzsebét az LB monogram díszítette. A pizsamát az MIFM-től kapta abból az alkalomból, hogy tizenöt éve dolgozott ott. Egy katalógusból választotta ki, amit a munkaidő végén nyomtak a kezébe. A katalógus két lapot tartalmazott. Az egyik lapon a pizsama szerepelt. A másikon egy gyertyatartó.

Linus a pizsamát választotta. Mindig is szeretett volna valamit, amin rajta van a monogramja.

Felszedte a vizes ruhákat, és kivonult a szobából. A háta mögül hallatszó, tompa, halk dobbanás azt jelezte, hogy valaki követi.

Bedobta a nedves holmit a mosógépbe, amit beállított, hogy áztassa a ruhát, amíg ő megvacsorázik.

– Nincs szükségem egy könyvelőre – szólt le a lába körül tekergőző Calliope-nak. – Más dolgokon kell gondolkodnom. Ott van mindjárt a jövő. De miért kell állandóan aggódnom a jövő miatt?

Ösztönösen az öreg Victrola felé vette az irányt. Egy darabig az alatta lévő fiókban sorakozó lemezek között válogatott, mígnem megtalálta azt, amit akart. Kicsúsztatta a tokból, rátette a forgótányérra, és finoman ráeresztette a tűt.

Hamarosan az Everly Brothers elkezdett arról énekelni, hogy nekik nem kell mást tenniük, csak álmodozni.

Linus előre-hátra ringatózva tartott a konyha felé.

Száraz macskatáp Calliope-nak, és egy marék saláta saját magának.

Linus csalt, de csak egy kicsit.

Egy kevéske öntet nem árthatott senkinek, ugyebár...

– Valahányszor terád vágyom – zümmögte csendesen –, csak annyit kell tennem, hogy álmodom.

* * *

Ha valaki megkérdezte volna Linus Bakertől, hogy magányos-e, meglepetten fintorgott volna. A gondolat idegen, szinte megrázó lett volna számára. És bár még a legártalmatlanabb hazugságoktól is megfájdult a feje, továbbá görcs állt a gyomrába, bőven volt rá esély, hogy nemmel felel, holott magányos volt, elkeserítően és nyomasztóan magányos.

És valahol talán el is hitte volna. Réges-régen beletörődött abba, hogy egyes emberek, függetlenül attól, hogy rendesek, jószívűek, és akármennyi szeretetet tudnának adni, mindig is magányosak lesznek. Nekik ez jutott osztályrészül, és ő már huszonhét éves korában rájött, hogy az ő sorsa is ez.

Ó, nem történt semmi különös, aminek következtében elkezdett így gondolkodni. Csak éppen úgy érezte, hogy ő... valahogy halványabb másoknál. Mintha elhomályosodott volna egy kristálytiszta világban. Mintha nem akarta volna, hogy lássák.

Akkoriban elfogadta ezt, és most itt állt, negyvenévesen, magas vérnyomással, és kisebbfajta úszógumival a derekán. Igen, néha nézegette magát a tükörben, és azt kutatta, felfedez-e valamit, amit mások nem látnak rajta. A bőre örökösen fakó volt. Sötét haját rendszeresen rövidre és takarosra nyíratta, bár felül már kezdett megritkulni. A száját és a szemét finom ráncok vették körül. Az arca már jócskán kikerekedett. Az úszógumi egyelőre nem tűnt vészesnek, bár gyanította, hogy ha nem vigyáz, idővel addig gyarapodhat, hogy traktorgumi-belsőnek is elmenne. Mindent egybevetve, Linus úgy gondolta, hogy... jól néz ki, na.

Úgy festett, mint szinte mindenki más, aki betöltötte a negyvenet.

Mialatt az egy-két csepp öntettel meglocsolt salátát ette az apró ház apró konyhájában, mialatt az Everly Brothers kérlelni kezdte a kis Suzie-t, hogy keljen már fel, és mialatt a Rendkívül Magas Felső Vezetéssel való, másnapi találkozó miatt aggódott, Linus Baker fejében meg sem fordult a gondolat, hogy magányos.

Mert végül is, másoknak még annyi sem jutott, mit neki. Volt tető a feje felett, nyúlkaja a gyomrában, és monogramos pizsamát viselt.

Emellett, ez az egész nem is számított.

Idő híján nem engedhette meg magának, hogy csak úgy csendesen üldögéljen, és frivol gondolatokat forgasson a fejében. Arra is rájött már, hogy olykor a csend a leglármásabb dolog a világon. És az most nem hiányzott neki.

Ahelyett, hogy hagyta volna szabadon kóborolni a gondolatait, a kezébe vette a Szabályok és utasítások című, vaskos könyvet (majdnem kétszáz dollárt fizetett a mindösszesen 947 oldalas kötetért; a munkahelyén is volt belőle, de úgy érezte helyesnek, hogy a házában is tart egy példányt), és olvasni kezdte az apró betűkkel nyomtatott szöveget.

Nem tudta, mit hoz a holnap, de úgy vélte, az lesz a legjobb, ha alaposan felkészül.