GŐSI ERIKA

MILA KÖNYVE

A farkastól a csodakutyáig

ERIKA K. GŐSI

FROM WOLF TO SUPERMUTT

könyve alapján fordította

© DÉZSI IBOLYA, 2024

Szerkesztő

Bokor Pál

E-könyv

Kiss András

Címlap

Dézsi Ibolya

Gősi Erika Miláról készült fotója alapján

Felelős kiadó

az Atlantic Press Kiadó igazgatója

Atlantic Press Kiadó

1114 Budapest, Bartók Béla út 55.

www.atlanticpress.hu

e-mail: atlantic.new@atlanticpress.hu

Minden jog fenntartva

© Atlantic Press Kiadó, 2024

ISBN: 978-963-557-105-5

Tartalomjegyzék

Előszó

Köszönetnyilvánítás

3. fejezet – Vizelettócsa, ürülékkupac és a magyar kutyasuttogó

7. fejezet – Dominancia elmélete

ELŐSZÓ

Miután örökbe fogadtuk a mentett kutyánkat, Milát, rájöttem, hogy néhány problémája, köztük a pórázra való reagálás és az általános szorongás, meghaladja a szakértelmemet. Míg az engedelmességi tréning egy bizonyos pontig segített, ezen túl már speciális segítségre volt szükségem. Mivel nem találtam kutyaviselkedés-szakértőt, elkezdtem magam kutatni ezeket a problémákat. A kutyás dolgok feltárása lenyűgöző és gyakorlatias információk lavináját eredményezte. Minél többet kutattam, annál jobban érdekelt, ami arra ösztönzött, hogy újra bekapcsolódjak a tudományos életbe, és kutyaviselkedést tanuljak, ahol végül kutyaviselkedés-szakértői képesítést szereztem.

Tanulmányaim, a korábbi kutyáimmal szerzett tapasztalataim és a Milával való interakcióim alapján felismertem, hogy sok kutyaviselkedési gond csak azért létezik, mert a legtöbb ember nem érti, hogyan gondolkodnak a kutyáik, miért fordulnak elő bizonyos problémák, és hogyan lehet őket kezelni. Például miért rágják a kutyák a bútort. Hogyan kerülhetjük el a szeparációs zavarokat. Miért olyan fontos a korai és folyamatos kutyaszocializáció. Mennyire fontos a megfelelő fajta kiválasztása. Miért ne üssük meg a kutyáinkat. A gyanútlan gazdik gyakran támaszkodnak a kutyakiképzéssel kapcsolatos elavult hiedelmekre, többek között a dominancia, az alfakutya és a falka elméletekre, anélkül, hogy felismernék, hogy ezek miatt az archaikus tévhitek miatt sokan rosszul kezelik a kutyájukat, ami számos viselkedési problémához vezethet.

Ahhoz, hogy valóban megértsünk mindent, ami kutyával kapcsolatos, feltártam a kutyák származását, evolúciós útját, a mesterséges és természetes szelekciót, valamint a háziasítási folyamatokat, amelyek a farkasokat kutyává formálták. Ezek a folyamatok diktálják a kutyák viselkedését, és többek között a genetikát, a tenyésztést, a korai tanulást, a folyamatos szocializációt és a gazdákkal való interakciókat foglalják magukba. Ha megértjük a kutyák és viselkedésük mozgatórugóinak elméletét, legyen szó a keményen beidegződött ősi reakciókról, a reflexív tanulásról, az asszociatív tanulásról vagy a különböző elemek kombinációjáról, akkor sikeresen elérhetjük a kívánt viselkedést. Ez a tudás lehetővé teszi számunkra azt is, hogy alakítsuk kutyáink viselkedését, és legyőzzünk számos nemkívánatos tulajdonságot. Ha például megértjük a kutyák agressziójának okait, és meg tudjuk jósolni, milyen reakciókat váltanak ki a cselekedeteink, sok buktatót elkerülhetünk.

Bár ez a könyv nem kiképzési kézikönyv, segítséget nyújt az olvasóknak abban, hogy megértsék kutyáik kognitív folyamatait, hogy mi motiválja őket, és miért viselkednek bizonyos módon. Ha ismerjük a kutyák viselkedési problémáinak forrását, legyen az szorongás, agresszió, unalom, zsákmányszerzés vagy nem megfelelő kiképzés, megelőzhetjük a kialakulásukat. Ezen túlmenően betekintést nyerhetünk abba a számos, a kutya fiziológiáját érintő és őket körülvevő környezeti elembe, amelyek szintén befolyásolják a kutyák viselkedését.

A kutyák nem születnek ösztönösen az emberi szabályok tudásával. A klasszikus és operáns kondicionálás ismeretében és alapvető megértésével azonban a kutyatulajdonosok jobban megérthetik a kutyák pozitív megerősítéssel történő sikeres kiképzése mögött álló tudományt, és azt, hogy hogyan előzhetik meg vagy oldhatják meg a gyakori viselkedési problémákat, beleértve az étkezési agressziót, a kóborlást, a szobatisztaságra nevelést és a szeparációval kapcsolatos zavarokat.

A kutyákkal való kapcsolatunk az ősi civilizációkig nyúlik vissza, és sajnos nem mindig voltunk kedvesek kutyatársainkhoz. Ráadásul az urbanizáció folytatódik, és sok családi kutya már nem tud alkalmazkodni az emberek által rájuk rótt stresszhez és korlátozásokhoz, különösen a városokban. Mivel a szükségleteik és az urbanizáció korlátai közötti kompromisszumok ütköznek, kutyáink gyakran hátrányos helyzetbe kerülnek, ami aláássa veleszületett ösztöneiket, viselkedésüket és egészségüket.

A kutyák szükségleteinek jobb megértésével az olvasók pontos képet kapnak arról is, hogy mit jelent a felelős kutyatartás, ami létfontosságú ahhoz, hogy boldog, egészséges kutyánk legyen, és, hogy az ember és kutya kapcsolata megerősödhessen. Továbbá, ez a tudás hozzájárul ahhoz, hogy az ember és a kutya kapcsolata még több évezreden át tartson és virágozzon.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Egy könyv megírása nem megy varázsütésre egyik napról a másikra; nálam biztosan nem így történt. Eredetileg ennek a vállalkozásnak az ötletét Freundy ültette el sok évvel ezelőtt. Akár vágyálomnak szánta a bátorítását, akár ösztönzés képpen ő volt az eredeti katalizátor, amely arra késztetett, hogy megvalósítsam ezt a projektet, amiért mindig hálás leszek. Nagy segítségemre volt a Remény, a Bizalom és a Türelem, amelyek mindannyian élnek és virulnak.

Amint a könyv ötletének csírája megjelent, úgy tűnt, hogy minden cselekedetem önbeteljesítő szerepet tölt be, amely előre meghatározott irányba terelt. A dominók tudtomon kívül már szépen a helyükre voltak rakva, és a mi kis olasz agarunk, Lulu halála volt az, ami elindította a láncreakciót. Szerencsés módon ez a lesújtó tragédia vezetett el minket Milához, aki minden kutyás dologban az inspirációm. Az ő hatására szereztem meg a kutyaviselkedés-szakértői képesítést, és ő bátorított a felfedezés útján. Nagyon sok szenzációs ember volt rám hatással ezen az úton, akik akaratlanul is átsegítettek az akadályokon, és mozgásban tartották a kerekeket.

Külön említést érdemel Jáni, aki az első lépés megtételére ösztökélt, és öntudatlanul, de felszabadította érdeklődésemet a kutyák viselkedése iránt. E nélkül a fejlődés nélkül még mindig a rajtvonalnál állnék. Noémi minden törekvésemet támogatta, és ha kértem, meghallgatott, amiért őszinte hálámat fejezem ki neki. Emellett a legmélyebb elismerésemmel említem Judyt, aki a legsötétebb órában lépett be az életembe, és azóta is folyamatosan sikerül felvidítania. Nemcsak hogy feltűnésmentesen és könyörtelenül suttogott nekem folyamatosan a könyvről (minden kényszer nélkül), hanem olyan energiaátvitelt is küldött, amellyel motivált, hogy ne hagyjam abba.

Egy másik hajtóerő, az életemben a legdrágább, édesanyám, aki bátorított és hajtott előre. Nagyra értékelem a nem éppen gyengéd nyaggatását és követelését, hogy siessek és fejezzem be a könyvet, ami gyakran átsegített a mély szakadékokon és leküzdhetetlen akadályokon.

Nem utolsósorban nagy köszönettel tartozom férjemnek, Rezsőnek, aki állhatatosan részt vett velem ebben a vállalkozásban. Napról napra lelkesen tűrte előadásaimat a kutyák, rókák, csimpánzok és bonobók témáinak sokaságáról, az adott nap témájától függően. A projekt során ő volt a legnagyobb vigaszom, aki elfogadta a hisztériás kirohanásomat is, amikor falba ütköztem, és mindig lelkesített, amikor megingott az elhatározásom.

Nagyra becsülöm a gyermekeim, Tammy és Lance támogatását, amely különböző csomagokban érkezett. Lance azzal segített kitartani, hogy bátorította a kitartásomat. Tammy pedig, akinek kiemelten jó a túlélési ösztöne, diplomatikusan egyetértett mindennel, amit mondtam.

Az elmúlt három évben kihívást jelentett a családom számára a korlátozott jelenlétem.

Ráadásul, ennek a munkának az elvégzése nem lett volna lehetséges a több száz szakértő nélkül, akiknek az összesített eredményeit tanulmányozhattam, és akikre forrásként támaszkodhattam.

Rendkívül hálás vagyok az olvasóknak is. Remélem, hogy Önök is ugyanúgy élvezik ezt a könyvet, mint ahogy én élveztem a megírását.

Végül, de nem utolsósorban, köszönöm, Ed.

3.  F E J E Z E T

VIZELETTÓCSA, ÜRÜLÉKKUPAC ÉS A MAGYAR KUTYASUTTOGÓ

A vizelettócsák és ürülékkupacok megkerülése érdekében a következő napokban naponta többször is kikísértem Milát, hogy a nappalim közepénél megfelelőbb helyen könnyíthessen magán.

Amíg a kertben voltunk, minden másodpercet kihasznált arra, hogy felfedezze a környezetét, és minden szagot megvizsgáljon a gyepen és az aljnövényzetben, miközben orra szorgalmasan követte a mókusok, a nyestek és a macskák nyomát. Valahányszor szólítottam, odarohant hozzám, és nagyon örültem, hogy ilyen jól reagál, bár eltartott egy ideig, amíg rájöttem: attól fél, hogy egyedül marad az idegen környezetben. Addig nem tudtam, mennyire szorong. Miközben az új birtokát tanulmányozta, és minden egyes fűszálat megszagolt, a legkisebb zizegésre vagy ismeretlen hangra riadtan összerezzent.

Ez volt a megvilágosodás pillanata, amikor ráébredtem a benti tócsák és kupacok magyarázatára: egyszerűen fogalmazva, Mila félt egyedül lenni a kertben.

Amikor a befogadás mellett döntöttünk, kikötöttem, hogy csak szobatiszta kutyáról lehet szó. Sajnos, miután megkaptuk Milát, úgy tűnt, nem felel meg ennek az igényemnek, ezért felmerült a lehetősége, hogy hosszú távon nem fog nálunk maradni. De amikor Mila bebizonyította, hogy konkrét okai vannak annak, miért odabent végzi el a kis- és nagydolgát, amúgy pedig igenis szobatiszta, a hozzáállásom megváltozott. Bár még mindig ott volt a szőnyegrágás kérdése, és még mindig nem volt eldöntve, hogy mi lesz Mila sorsa, kezdtem megkedvelni őt.

Amikor rájöttem, hogy a viselkedésének a félelem az oka, rokonszenvet éreztem iránta, és bűntudatot, amiért nem ismertem fel hamarabb a problémát.

Milyen könnyű félreérteni egy másik fajt!

Noha nem gondoltam, mint néhány ismerősünk, hogy Mila a dominancia kedvéért és a bosszúállás jeleként használja vécének kedvenc szőnyegemet, örültem, hogy bebizonyítottam, hogy a feltételezés téves. Mert épp ellenkezőleg, Mila nem szándékosan volt problémás, és minden valószínűség szerint nem haragudott rám. Az adott körülmények között nyilvánvaló volt, hogy egyszerűen csak szorongott, és félt a környezetétől, azaz minden környezettől…

Aminek rendkívül örültem, hogy Mila az érkezését követő néhány nap elteltével már nem bűzlött többé. Minden egyes pozitív mérföldkővel újabb bársonyosan meleg érzés lopakodott belém, ami még nagyobb rokonszenvet keltett bennem Mila iránt. Az összes bizonyítékot figyelembe véve, a szokatlan szagot a menhelyen használt kutyatáp minőségének tulajdonítottam. Mila szervezete már nem árasztott bűzt, a szag eltűnt örökre.

A kizárólag nagylelkű adományokra támaszkodó és önkéntesek által működtetett jótékonysági szervezet költségvetésének pénzügyi korlátai vannak. A megmentett kutyák gyakran drága orvosi kezelést igényelnek, kötelező mikrochippel ellátni, és sterilizálni őket, mielőtt befogadásra ajánlanák őket. A Milát gondozó menhely nem számított fel díjat az új tulajdonosoknak ezekért a szolgáltatásokért, viszont hálásan fogadtak minden pénzbeli és egyéb adományt. Úgy gondolom, hogy ezek az összegek nem fedezik a rehabilitációt és azoknak a szerencsétlen kutyusoknak a napi költségeit, amelyek gyakran hónapokig vagy akár évekig maradnak a menhelyen. Következésképpen a menhely nagymértékben a támogatók nagylelkűségére támaszkodik, így a fogyasztási cikkek, köztük a kutyaeledel beszerzésénél a mennyiség lényegesebb, mint a minőség. Bár nem zártam ki azt a lehetőséget sem, hogy Mila a kutyatápban lévő bizonyos összetevőkre vagy adalékanyagokra volt érzékeny, ami kellemetlen, bőrön át távozó párolgás formájában nyilvánult meg.

Napokon belül más területeken is előrelépést értünk el, és Mila már kevésbé félt, amikor egyedül ment ki a kertbe, és nem használta többé a nappalit… A gyógyszeres fürdetés is heti egyszeri alkalomra csökkent, ami mindkettőnk életét mérhetetlenül megkönnyítette. Észrevétlenül egyre jobban összebarátkoztam Milával, még annak ellenére is, hogy kitartóan rágta a szőnyeget.

A kezdeti bonyodalmaktól eltekintve Mila nagyon jól viselkedett. Bár nem tiltottuk meg, soha nem próbált meg felugrani a kanapéra, ellentétben korábbi kutyáinkkal, akik állandóan a kanapén hevertek. Amikor hívtuk, és felugrott mellénk a kanapéra, csak egy-két percig élvezte a lehetőséget, majd leugrott mellőlünk, és visszament az ágyába. Valahányszor felmentem az emeletre, követett a lépcső aljáig, ahonnan kérdőn nézett rám, várva az útasítást, és amikor azt mondtam, hogy maradjon, akkor maradt. Akkor sem ment fel a lépcsőn, amikor megtehette volna, mert nem voltam jelen, de Mila tudta, hogy nem szabad…

Bár Mila már leküzdött valamennyit a szorongásából, még mindig nagyon alázatos volt, és amikor megszólítottuk, kivétel nélkül mindig a hátára vetette magát, amit a kutyák olyankor szoktak tenni, ha megijednek, stresszesek vagy ha teljes bizalmukba fogadják az embert. Ez utóbbi még nem volt valószínű, ezért Mila mélyen gyökerező szorongásai nyugtalanítottak. A tacskó érzékenyfajta, és a félelmeit figyelembe véve, óvatosnak kellett lennünk. Azt kívántam, hogy Mila saját akaratából engedelmeskedjen nekünk, mert bízik bennünk, nem pedig azért, mert fél. Ezt szem előtt tartva, az volt a célom, hogy elnyerjem Mila bizalmát.

Rövid, de kedvező interakciónk után lehetetlen volt érzelmileg elhatárolódnom, mivel már kialakult bennem az együttérzés iránta, ami váratlan fejlemény volt. Őszintén szólva, a kezdeti reakcióim után magam is megdöbbentem, hogy máris érzelmeket táplálok Mila iránt. Ahogy minden egyes akadály elhárult az elől, hogy elfogadjam őt, úgy nőtt bennem a szeretet érzése. Tekintettel a Milával kapcsolatos előzetes bizonytalanságomra, nem hittem, hogy valaha is leküzdjük a minket elválasztó szakadékot. De amint felismertem, hogy mennyire fogékony, és felmértem érzelmi szükségleteit, tudtam, hogy ha nagy erőfeszítést és türelmet igényel is részemről a dolog, Mila végül boldogulni fog.

Nem volt kétséges, hogy Milának meg kell tanulnia néhány alapvető viselkedési formát, és az első lecke, amit megtanítottam neki, az volt, hogy ne törje ki a karomat mielőtt az ennivalóval teli tálhoz engedem, hanem üljön le és várjon türelemmel. Kétségtelen, hogy a modorunk és a viselkedésbeli sajátosságaink tesznek minket azzá, akik vagyunk. Reméltem, hogy megfelelő útmutatással végül Milát is azzá a kutyává tehetjük, amilyennek szerettük volna, hogy legyen. Rekordidő alatt megtanult ülni és várni a tálja előtt, amíg jeleztem, hogy elkezdhet enni. Meggyőződve Mila gyors felfogóképességéről, előkerestem egy kutyacsengőt, amit körülbelül egy évvel Lulu halála előtt vettem. Csak a móka kedvéért tanítottam meg Lulut a használatára, amit néhány hét alatt el is sajátított. Meglepetésemre Mila néhány napon belül már boldogan élt a lehetőséggel, kedve szerint csengetett. Gyors észjárása és tanulási vágya bátorított engem, bár a rengeteg jutalomfalat is hozzájárult a lelkesedéséhez.

Gyakran próbáltam Milát játékra ösztönözni, de kevés sikerrel. Szerencsére rájöttem, hogy amikor elszántan a keleti szőnyeg felé veszi az irányt, el tudom terelni a figyelmét egy aganccsal, amely egyike volt a rendelkezésére álló és számára megfelelő rágható tárgyaknak. Tekintettel az utóbbi idők sikereire, elkezdtem tanítani őt az engedelmesség alapvető formáira, az ülésre, a maradásra és a körbeforgásra.

Milával foglalkozva rájöttem, hogy különböző tévhiteket tápláltam. Korábban tévesen feltételeztem, hogy a tizenkét hónaposnál idősebb kutyákat kiképezni nagy kihívás, és sokkal több időbe telik, amíg megértik a különböző feladatokat. Bár nem voltunk biztosak Mila korában, egy állatorvosi vizsgálat szerint kétéves lehetett, és meglepett, milyen gyorsan kezdte megérteni az utasításaimat. A lelkesedésével elnyerte a rokonszenvemet, és fokozatosan enyhült az ő feszültsége is.

Minél lelkesebb és fogékonyabb volt Mila, annál jobban inspirált arra, hogy rájöjjek és megértsem, mi befolyásolja a viselkedését.

Ekkor kezdtem tanulmányozni a kutyák viselkedésének szerteágazó tudományát.

A dokumentáció puszta mennyisége nyomasztó volt, de ezen belül jelentős számú tévhitet, valamint lenyűgöző és olykor teljesen szokatlan tényeket tártam fel. A rengeteg adat között például rábukkantam egy Milát érintő nagyon is figyelemreméltó információra, amely arra vonatkozott, hogy miért nem lehet őt rávenni a játékra. Kiderült, hogy a félős kutya a leginkább megszokott, a számára biztonságot nyújtó állapotokra reagál pozitívan, mint például az engedelmességi parancsok követése, amelyek a stabilitás érzetét és esetleg jutalomfalatokat biztosítanak. Másrészt, mivel a játék kevésbé strukturált és nagy energiát igényel, a kutyákat sebezhetőbb helyzetbe hozza. Ezt az állapotot egy olyan emberhez hasonlíthatjuk, aki jól érzi magát, amíg ül és beszélget, de rosszul érezné magát, ha arra kérnék, hogy álljon fel és táncoljon. Ez megmagyarázta, hogy Mila miért vonakodott játszani, miközben lelkesen tanult. Azt hiszem, hogy Mila kezdetben hárító viselkedést mutatott, amikor lefagyott és képtelen volt cselekedni. Általában igaz, hogy az agy, ha stressz éri, nehezen dolgozza fel az információkat. Figyelembe véve mindazt, amin Mila keresztülment, nem volt meglepő, hogy nehezen tudta értelmezni az új és ismeretlen dolgokat, és nem tudott mindent feldolgozni vagy befogadni, amit kértünk tőle.

Rájöttem, hogy az együttműködési hajlandósága nagymértékben abból fakadt, hogy megtaláltam a motivációt: étellel való jutalmazás. Azzal, hogy bőséges mennyiségű finomsággal kínáltam, végre az ő nyelvén beszéltem, és ez megnyitotta az ajtót a kommunikáció minden módja előtt, és, amint célt adtam neki, abbahagyta a szőnyegek rágását. Bingó!

Ez volt az a fordulópont, amikor felismertem, hogy változást értem el, és segíthetek Milán; ezt követően a jövője velünk garantált volt. Ez a felismerés nagyjából két hét alatt, fokozatosan bontakozott ki. Ezután már szóba sem került, hogy visszavigyem a menhelyre.

Éppen ellenkezőleg, megveregettem a vállamat a Milával elért eredményeimért, miközben tárgyilagosan is értékeltem a sikereimet. Viszonylag rövid idő alatt nemcsak kapcsolatot alakítottam ki vele, de jelentősen hozzájárultam a demodex-fertőzés gyógyításához, és akaratlanul is szerepet játszottam a borzalmas szag megszüntetésében. Ami még ennél is fontosabb, megállapítottam a szobatisztasági incidensek okát, és véget vetettem a szőnyegrágásnak is. Büszkeségem nem ismert határokat.

Amint időt szakítottam arra, hogy megfigyeljem Milát, és felmérjem az igényeit, viszonylag könnyű volt megfejteni, hogy mit próbált közölni velem: azt, hogy ő egy nagyon szorongó kiskutya. Váratlanul Mila máris létfontosságú leckéket tanított nekem.

Nem minden mentett kutya rendelkezik „ép testben, ép lélekkel”, és most már tisztában vagyok azzal, hogy egyes mentett kutyák milyen kétségbeesett lelkiállapotokat élhetnek át. Időre van szükségük, hogy beilleszkedjenek az idegen környezetbe, hogy megszokják az embereket, a szagokat, a hangokat, az ismeretlen életmódot és az idegen étrendet. Egy felnőtt kutyának már lehetnek olyan megrögzött szokásai, amelyeket nem könnyű megváltoztatni. Ezért a következetesség és a türelem elengedhetetlen. Nem feltételezhetjük, hogy mindent tudnak, amit szeretnénk, ezért a mi felelősségünk, hogy megtanítsuk őket arra, milyen viselkedést várunk el, bőséges mennyiségű szeretettel és dicsérettel építve a bizalmukat. Ezt követően az is döntő fontosságú, hogy felfedezzük, mi motiválja a kutyát, legyen az étel, dicséret, játék, ami segít a szilárd alapozásban, és szerves részét képezi a gyógyító folyamatnak.

Ha megértettük az egyes kutyák szükségleteit, legyenek szorongóak, rettegjenek bizonyos ingerektől, emberektől vagy állatoktól, ettől kezdve fokozatosan és szisztematikusan, pozitívan és magabiztosan dolgozhatunk azon, hogy újraépítsük a bizalmukat.

A mentett kutyák örökbefogadása lehet a legnagyobb kihívást jelentő vállalkozás, de egyben gazdagító élmény is.

Mila és én még nem voltunk túl a nehezén, bár ahogy én magam is visszanyertem az önbizalmamat, éreztem, hogy jó úton járunk. Az előző kutyáinkkal a hosszú séták mindig is a napi rituálé részei voltak, így a férjemmel, Rezsővel már nagyon vártuk a séta lehetőségét Milával is. A Budai-hegységben, ahol laktunk, erdészet és rekreációs területek vannak, válogatott sétautak és csendes, fákkal beültetett környezet, amely ideális túrázáshoz, kocogáshoz vagy laza sétákhoz. Azonban az első napon, amikor kiléptünk Milával a kapun kivülre, a viselkedése megdöbbentett minket. Alighogy becsukódott mögöttünk a kapu, Mila meghallott egy távolban ugató kutyát, és ettől teljesen összeomlott, olyannyira, hogy semmiféle hízelgés nem tudta meggyőzni, hogy megmozduljon, nemhogy sétáljon… A jutalmazásul magunkhoz vett virsli falatokat hiába kínáltuk, rá se hederített. Egy olyan kutyától, aki az első nap szinte eltörte a karomat, hogy hozzájuthasson az ételéhez, ez a viselkedés megdöbbentő volt. Magas hangú sikolyai az egész környéken visszhangoztak; olyan volt, mintha élve nyúznák. Attól a kutyától, aki az első pár napban majdnem eltörte a karomat, hogy hozzájuthasson az ételéhez, ez a viselkedés sokkoló volt.

Amikor Mária a menhelyen először említette, hogy Mila fél a nagyobb kutyáktól, fogalmunk sem volt a következményekről, nem készültünk fel a reakciójára. Mila abszolút és váratlan pánikba esése elbizonytalanított, különösen azért, mert korábban soha nem volt reaktív kutyám. A várva várt kirándulásunk teljes katasztrófába torkollott. Csak feltételezni tudom, hogy mekkora traumát okozhattak Milának a kutyák a múltban. Az Illinois-i Egyetemen végzett kutatás szerint „a menhelyeken tapasztalható túlzott zaj fizikai stresszt okozhat a kutyáknak, és viselkedési, fiziológiai és anatómiai reakciókhoz vezethet”. Kétségtelen, hogy a menhelyi helyzet is befolyásolhatta Mila lelkiállapotát.

Kitartottunk, és többször is megpróbáltuk kivinni Milát, de eredménytelenül, és a séta nyilvánvalóan jobban fárasztotta Milát, mint amennyire hasznára vált. Mivel alacsony volt, nem mindig vett észre más kutyákat a távolban, és amikor olyan területre értünk, ahol néhány perccel korábban egy másik kutyus sétált, amint megérezte a szagát, nyüszített félelmében, pedig nem is látta a másik kutyát. Amikor meg valóban meglátott egy kutyát, ugató, üvöltő hárpiává változott, miközben én szégyenkezve próbáltam úgy tenni, mintha csak egy ártatlan szemlélő lennék, és nem a gazdája, aki a póráz másik végéhez van kötve… Mila hevesen rángatta a pórázt, a sikolyai között zihált és fuldoklott, még hámban is. Alig bírtam tartani, amíg a másik kutya el nem távolodott.

Hiába próbáltam jutalomfalatokkal elterelni a figyelmét, hamar megtanultam, hogy a szorongó kutyákat ilyenkor nem érdekli az étel. Kezdetben megpróbáltam az ellenkező irányba elsétálni, de ez általában hiábavalónak bizonyult, mivel Mila addig nem mozdult, amíg a másik kutya el nem ment. De bármennyire is nehéz elképzelni, ez volt a legkisebb gondom, amikor póráz nélkül rohangáló kutyákkal kerültünk szembe, amelyek csak fokozták a frusztrációnkat és a veszélyt, amikor a hisztérikus és rémült Milához roantak.

Tanulmányoztam mindent, amit a témában találtam, és úgy döntöttem, hogy a probléma jelentősebb annál, mint amit egyedül kezelni tudnék, ezért profi segítséget kerestem.

Olyan országokban, mint az Egyesült Királyság vagy az USA, viszonylag egyszerű lett volna ilyet találni, de Magyarországon teljesen lehetetlennek bizonyult. Akkoriban Magyarországon nem léteztek kutyaviselkedésben jártas kutyaspecialisták, csak kutyakiképzők, akik nem rendelkeztek az általam és Mila által igényelt szaktudással.

A legképzettebb személy, akivel találkoztam, a „magyar kutyasuttogónak” vallotta magát. Bár nem rendelkezett hivatalos képzettséggel, tanulmányozta és elolvasta példaképe, Cesar Millan összes videóját és könyvét. Azt állította magáról, hogy a kutyák viselkedési problémáinak szakértője. Az online honlapján ragyogó véleményeket találtam. Bár korábban soha nem vettem igénybe kutyakiképzőt vagy kutya viselkedésszakértőt, azt gondoltam, ha valaki kutyasuttogónak vallja magát, de nincs papíron bizonyított képzettsége, akkor futnom kellene még egy kört, ráadásul, bevallom, nem rajongtam Cesar Milanért.

Mindazonáltal égető szükségem volt segítségre. Az ördögöt is bevontam volna, ha segítséget reméltem volna tőle, ezért úgy döntöttem, hogy adok neki – a suttogónak, nem az ördögnek – egy esélyt.

Felhívtam a kutyasuttogót, és igyekeztem a lehető legrészletesebben elmondani neki a problémát, elmagyarázva, hogy Milát egy erősen reaktív rendellenességgel örököltük, ami lehetetlenné teszi a sétáltatását. A kutyasuttogó elképesztően eredményesnek bizonyult. Minden várakozásomat felülmúlta. Mivel nem volt vele egyéni konzultáció, amelyen felmérhette volna Mila viselkedését, a telefonbeszélgetés alapján diagnosztizálta a helyzetet. Közölte velem, hogy én vagyok a hibás Mila reakcióiért. Ez megdöbbentett, mivel elmondtam neki, hogy Milát ezzel a problémával örököltük, és mióta nálunk van, alig volt lehetőségünk sétáltatni őt. Az is meglepett, hogy hám helyett a nyakörv használatát ajánlotta sétáltatáskor.

Mivel a reaktív kutyák nagy erőt tudnak kifejteni, koncentráltan a nyakukra és a gerincükre, amikor húznak, a nyakörv nem ajánlott, különösen a hosszúkás hátú kutyák esetében. Soha nem használtam nyakörvet egyik kutyámnál sem, különösen nem tacskónál, mivel ismert, hogy törékeny a hátgerincük. A hámok biztonságot is nyújtottak, mivel lehetetlen kibújni belőlük. A kutyasuttogóról csak annyit mondhatok, hogy tehetséges lehet, mindazonáltal, nagyon csalódott volt, amikor visszautasítottam, hogy igénybe vegyem a szolgálatait.

Amikor elfogulatlan véleményre volt szükségem, mindig a pilates-oktatóm, Noémi előtt nyíltam meg, aki támogatott annak a dilemmának a megoldásában, hogy visszavigyem-e Milát a menhelyre vagy sem.

Amióta befogadtuk Milát, a stúdióban tartott edzések alatt rendszeresen meséltem a Mila körüli folyamatos nehézségekről. A legutóbbi fejleményt szem előtt tartva Noémi azt javasolta, hogy vegyem fel a kapcsolatot egy kutyákkal foglalkozó ismerősével. Talán ő tud segíteni, vagy ajánlani valakit.

Mit veszíthettem volna? Az ügy megoldásának reményében írtam Zoltánnak, részletezve, hogy mekkora problémáról van szó, és megkértem, hogy ajánljon valakit, ha ő nem tudna segíteni. Már a válasza is bíztató volt, ahogy a segítségét felajánlotta, így aztán megbeszéltünk egy időpontot, hogy találkozzunk nála, és megismerje Milát.

Az élményeket mindig kellemesebb megosztani, mint magányosan élni át őket, és amikor a fiam, Lance felajánlotta, hogy elkísér a szabadnapján, örültem neki.

Zoli otthona Budakeszin van, amely nemrég vált a budapesti agglomeráció részévé, a forgalmas főútról letérve, az álmos, fákkal szegélyezett szűk mellékutcákon haladva mégis mintha visszaléptünk volna az időben, egy száz évvel ezelőtti tipikus magyar településre. A hosszú, keskeny telkeken hosszú, hagyományos falusi házak állnak, az épület teljes hosszában húzódó tornácokkal. Az épületek melletti keskeny udvarok a házak mögött kertekké, gyümölcsösökké szélesednek. Ahogy kiszálltunk a kocsiból, Mila kutyaugatást hallott a távolban, és világvége üzemmódba kapcsolt, vérfagyasztó sikolyaival megzavarva a békés szombat délutánt. Kétségtelen, hogy Zoli és az egész szomszédság már kilóméterekről hallotta, hogy megérkeztünk. Zoli, egy harmincas évei végén járó, magas, önbizalmat sugárzó férfi, a kapuban üdvözölt minket. Mila túlságosan stresszes volt ahhoz, hogy megbirkózzon a Zoli udvarán lustálkodó kutyafalkával, várnunk kellett, míg Zoli beterelte és bezárta őket a házba. Miután biztonságban beléptünk az udvarra és bemutatkoztunk, Zoli levette Mila pórázát, és hagyta, hogy körbeszaglásszon az udvaron. Miközben figyelte Milát, Zoli időnként válaszolt valakinek, aki bent volt a házban.

– Ne légy ilyen, Szvetlána, csak türelem, mindjárt jövök.

– Gondolod, hogy a feleségével beszélget? – kérdezte Lance suttogva.

Nem volt időnk ezen töprengeni, mert Zoli kiengedte az egyik kutyáját, amiről úgy sejtettem, hogy német juhászkutya. Ahogy az várható volt, Mila üvöltve ugatta a kutyát, majd hátrált kicsit, hogy az egész folyamatot többször is megismételje, miközben Zoli Szvetlánával beszélgetett a csukott ajtón keresztül. Lance kérdőn rám meredt.

Zoli kiengedett egy másik, hasonló kutyát, amitől Mila még jobban kétségbeesett, mivel most már két kutya támadhatott elölről és hátulról. Valahányszor az egyik kutya megpróbált egy kicsit közelebb kerülni, hogy megszaglássza Milát, ő támadó üzemmódba kapcsolt. Üvöltött, mint egy őrült, és pörgött a kutyák között, bár valójában soha nem támadt egyik kutyára sem, és minden kitörés után visszahúzódott. Szerencsére mindkét kutya hatalmas önuralmat tanúsított, és úgy tűnt, inkább érdekli, mintsem zavarja őket Mila viselkedése, és semmivel nem próbálkoztak, hogy viszonozzák az agresszivitását.

Végül Zoli javasolta, hogy menjünk be, üljünk le, hogy elmondhassa a véleményét. Behívta a kutyáit, és becipelte Milát a házba. Gyenge téli fény hatolt be a belső térbe, ahol két további nagytestű ebet vettünk észre, akik ott ültek szelíden és várakozón, az egyikük neve Szvetlána volt. Ennyit a feleség-elméletről. Lance és én összemosolyogtunk. A fal mellett négy nagyon jól nevelt nagytestű kutya ült egymás mellett, sorban, míg Mila, vicsorogva, ugatva, behúzódott a helyiség legtávolabbi sarkába, és onnan agresszív támadásokat imitált a nagy kutyák sorfala felé, akik kíváncsian figyelték ezt a jelentéktelen kis méregzsákot, miközben mi a szoba közepén lévő asztalnál ültünk. Közben szinte észrevétlenül kivált a sorfalból egy csokoládé színű labrador, és az asztal meg a székeink alatt a hasán kúszva, egyre közelebb és közelebb került Milához, ami egyértelmű példája volt a békítő viselkedésnek.

Addig nem is tudtam, hogy a kutyák képesek empátiát érezni, és reagálni a többi kutya stresszjelzéseire. A Bécsi Egyetem egy csapata a közelmúltban végzett vizsgálatok során megerősítette ezeket a feltételezéseket. A kutyák, akik a bajba jutott kutyatársaikról készült felvételeket hallgatták, a stressz és a bizonytalanság jeleivel reagáltak a hangokra, beleértve az ajkak nyalogatását, az alacsony testtartást, a lábak közé húzott farkat, a nyüszítést és a remegést. Miután azonban odaengedték őket a problémás társukhoz, vigasztalóan viselkedtek. Zoli labradorjának barátságos, engedelmes gesztusa hatott Milára, s bár még mindig nagyon ideges volt, a sikoltozást abbahagyta. A labrador viselkedése világosan mutatta, hogy a kutyák képesek megnyugtató gesztusokra, és ha szükséges, alázatos magatartást tanúsítanak, hogy egy másik, félős kutya magabiztosabbnak érezze magát. A labrador ösztönös viselkedése megnyugtatta a szorongó Milát.

Miközben felmérte a helyzetet, Zoli szikár vonásai, amelyeket a tompa fény még jobban kihangsúlyozott, kifürkészhetetlenek maradtak a rövid tüskés haja keretében. Végül azt javasolta, hogy vegyünk részt egy húszórás engedelmességi magántanfolyamon Milával. Mila reakciója alapján, amit a labrador közeledésére adott, Zoli úgy vélte, hogy segíthetünk rajta. A javaslat nem az a viselkedésmódosító program volt, amire számítottam, szkeptikus voltam, és megkérdőjeleztem, hogy az engedelmességi tréning hogyan enyhítené a reaktivitási problémákat. Zoli azonban elmagyarázta, hogy ez segítene Milának önbizalmat szerezni. Meghajolva a szakértelme előtt, valamint egyéb stratégia híján, beleegyeztem, ráadásul Mila október közepén érkezett hozzánk, és amikor Zolival találkoztunk már december első napjaiban jártunk, én pedig nem akartam tovább késleltetni Mila rehabilitációját.

A tél közepén kezdtük el és tíz héten keresztül folytattuk a heti két órából álló, kimerítő tréningeket. A vállalkozás nem tűnt reménytelennek, de Zoli nem rendelkezett olyan beltéri helyiséggel, amely alkalmas lett volna az edzésekhez, vagyis kint az udvaron folyt a gyakorlatozás. Hetente kétszer, megfelelően felöltözve, a fagypont alatti hőmérséklet ellenére, Mila és én nekivágtunk a ködben, ónos esőben vagy éppen havazásban, a félórás útnak Zoli házához. A természeti elemek viszont csodavilággá változtatták Zoli sivár udvarát a szikrázóan csillogó fagytól a tükörfényes jégfelületekig és a frissen hullott hó varázslatáig, amely eltakarta a gyomok és a kertészkedés hiányának minden nyomát. Bár néha annyira fáztam, hogy alig tudtam bármi másra figyelni…

Zoli minden óra elején adott tíz percet a szaglászásra, mivel Milát zavarta a rengeteg szag, amit az előző kutyák hagytak az udvaron, és időre volt szüksége, hogy lenyugodjon.

Ezt követően Zoli megmutatta az új feladatokat, amelyeket Mila és én gyakorolni kezdtünk, hogy megbizonyosodjunk arról, hogy megértettük, mit vár tőlünk Zoli, és mit kell majd a következő találkozásig otthon gyakorolnunk. Ezt követően Mila és én bemutattuk az előző heti órán elsajátított gyakorlatokat, és büszkén mutattuk be a szerénykedés nélkül fantasztikusnak mondható képességeinket. Mila egy szupersztár volt, aki villámgyorsan sajátította el az új feladatokat. Mila intelligenciája és gyors fejlődésünk meghökkentette Zolit, aki gyakran minősített bennünket a sztárnövendékeinek. További előnyt jelentett az a kivételes kötelék, amelyet Mila és én egymással kialakítottunk. Zoli minden óra végén kiengedte egyik vagy másik, néha az összes kutyáját, hogy Mila szocializálódhasson. Kezdetben ez kiszámíthatóan rosszul ment, de idővel Mila már egyetlen vakkantás nélkül fogadta a kutyákat. Nyilvánvaló volt, hogy ez a más kutyákkal való szocializáció sokat segített neki. Különösen megkedvelte Milát Szvetlána, Zoli nyolc hónapos kaukázusi juhászkutya szukája, aki mindig megpróbálta Milát a téli kabátjánál fogva felemelni és körbehordozni. A kaukázusiakat eredetileg jószágőrzésre tenyésztették ki, hogy megvédjék a nyájakat a vad ragadozóktól, és farkasölőként szereztek hírnevet. Emellett makacsok és igényesek lehetnek kiképzés során, és ösztönös bizalmatlansággal viseltetnek az idegenekkel és más állatokkal szemben, ami agresszív tendenciákhoz vezet. Ennek következtében az orosz hadsereg és a börtönök gyakran használják őket őrző-védő kutyaként. Ez a fajta ádázul védi azt, akit családtagjának hisz, a gyerekeket, a kutyákat, sőt a macskákat is, de bárki mást megtámad. Tapasztalt, türelmes gazdával, következetes kiképzéssel és szocializációval ezek a kutyák kiváló, élethosszig tartó családtagokká válhatnak.

Szvetlána már nyolc hónapos korában is gyönyörű mackó volt, de minden alkalommal, amikor Mila nyakát a félelmetes állkapcsa és a fogai közé fogta és próbálta felemelni, a szívem a torkomban dobogott. Mila feszült arckifejezéséből és merev tartásából láttam, hogy nem tetszik neki ez a törődés, de ösztönösen érezte, hogy jobb engedelmeskednie, és nem tiltakozott Szvetlána viselkedése ellen, így túlélte a ragaszkodó bánásmódot.

7.  F E J E Z E T

DOMINANCIA ELMÉLETE

Az 1970-es évektől a 2000-es évek elejéig kissé elszigetelten éltünk Botswanában, nem voltunk kitéve a legújabb trendeknek és a népszerű televíziós műsoroknak. A televíziós közvetítések csak a 80-as évek közepén érkeztek meg az erősen szankcionált Dél-Afrikából, ezért a népszerű tévéműsorok akkoriban még nem voltak jelen. Kicsit olyan volt, mintha egy szikla alatt éltem volna, következésképpen semmit nem tudtam a falkaszerkezetről és a dominanciaelméletről sem. Mindkettő alapja az a téves elmélet, amely szerint a kutyák nemkívánatos viselkedése azért alakul ki, mert dominánsak akarnak lenni, és állandó agresszív versenyben állnak a falka tagjaival, hogy a hierarchia csúcsára jussanak és elérjék az alfakutya státuszt.

Képzelhetik, mennyire meglepődtem, amikor először tanultam meg, hogy a gazdáknak nem szabad megengedniük, hogy kutyáik az ágyon aludjanak, előttük menjenek át az ajtókon, vagy a gazdájuk előtt kapjanak ételt – mindezeket én is megengedtem.

Stephen Budiansky amerikai tudományos és történelmi író The Truth About Dogs (az igazság a kutyákról) című könyvében kifejtett véleménye szerint én vagy egy idióta voltam, aki természeténél fogva alárendelt a kutyákkal való viszonyában, vagy esetleg passzivitásom és gyávaságom miatt szörnyetegeket teremtettem. Budiansky azt is állítja, hogy az agresszívan domináns kutyák gyakran a laza és szerető gazdák termékei. Úgy tűnik, anélkül, hogy észrevettem volna, szörnyeket teremtettem. Szerencsére az én szörnyeim elégedettek és biztonságosak voltak, náluk a morgásnak, harapásnak vagy bármilyen más viselkedésbeli agresszív tendenciának egyáltalán nem voltak jelei. Tisztában vagyok vele, hogy a tudatlanság nem mentség, de nem tudtam, hogy a kutyáimat inkább alárendeltként, mint családtagként kellene kezelnem, hogy elkerüljem a domináns viselkedés ösztönzését.

A kutyatartók korábbi generációi is alárendeltként kezelték a kutyáikat? Vagy ők is mind együgyűek voltak?

Miután a száraz Botswanából elköltöztünk az ausztráliai Queensland trópusi vidékére, különböző televíziós műsorokból megismerkedtem a „Kutyasuttogóval”, Cesar Millannal és néhány elméletével, köztük az alfakutya fogalmával. Addigra azonban arra a következtetésre jutottam, hogy már eleve el voltunk ítélve, ezért nem éreztem szükségét, hogy megjavítsam azt, ami nem romlott el. Arról nem is beszélve, hogy Millan úr módszerei nem győztek meg, bármennyire is nagy tudásúnak tűnt. Bár a technikái látszólag azonnali eredményeket hoztak, túl szépnek tűntek ahhoz, hogy igazak legyenek. Néhány évvel később Budapestre költöztünk, ahol a dominancia elmélettel kapcsolatos gyakorlati tapasztalataim nem sokkal Mila örökbefogadása után kezdődtek. Zoli volt az, aki egyebek között megismertetett a farkasfalka- és a dominanciaelmélettel is. Zolival, aki korábban Afrikában dolgozott, általában élveztem az órákat, és volt néhány szórakoztató anekdota, amivel tudtam azonosulni. Ő is jól tájékozott volt, és remek humorérzékkel rendelkezett. Ezért eléggé meglepett az „alfakutya” elképzelése, ami a több hetes kiképzés során az egyetlen vitás pont volt köztünk.

Zoli komolyan hitt a dominancia alapú kiképzésben.

Például ahhoz, hogy megtanítsam Milát elhagyni a szobát, nagynak és fenyegetőnek kellett tűnnöm, és addig kellett bámulnom, amíg elég kényelmetlenül érezte magát ahhoz, hogy elhagyja a szobát, ami állítólag azt is megmutatta neki, hogy én vagyok az „alfakutya”. Egy másik gyakorlat során az etetőtála fölött kellett morognom, amikor Mila odalépett hozzá, és úgy kellett tennem, mintha megenném az ételt. Ez a gyakorlat azt volt hivatott megtanítani Milának, hogy én vagyok a domináns, és minden erőforrás felett nekem van elsőbbségem. Ő csak akkor ehetett, amikor én engedélyt adtam neki. Zoli azt is javasolta, hogy két-három napig ne etessem Milát, hogy megmutassam neki, hogy én vagyok a főnök.

Az egyik óránk alatt Zoli egy másik ügyfele kitette a corgiját, miközben Mila az udvar hátsó részéből póráz nélkül figyelte, mi történik. Zoli ugyan tisztában volt Mila reagálási problémáival és azzal, hogyan viselkedett nemrégiben az ő kutyáival, most odahívta Milát, és ő engedelmeskedni látszott. De amikor a másik kutya közelébe éret, rávetette magát a corgira. Válaszul Zoli rákoppintott Mila orrára, majd letérdelt fölé, és többször megfélemlítően az arcába morgott, miközben Mila behódolva a hátára vetette magát.

Amikor megkérdőjeleztem ezt a fajta kiképzést, Zoli azt mondta, hogy nem tűri az ellenségeskedést egyik kutyájánál sem. De miért volt Mila ellenséges a corgival szemben? Zoli teljesen tisztában volt azzal, hogy Milának problémái voltak a múltjában, izgatott volt és félt az idegen kutyáktól; ezért úgy éreztem, hogy megfelelőbben kellett volna kezelnie a helyzetet. Megtehette volna például, hogy fokozatosan, pórázon vezeti Milát, amíg ő nem érzi magát magabiztosabban egy idegen kutyához közeledve, míg azzal, hogy megüt egy félős kutyát és rámorog, semmi jót nem tanít nekik, csak még inkább szorongóvá teszi őket. Ráadásul az agressziót nem lehet agresszióval gyógyítani. Természetesen megosztottam a véleményemet Zolival. Bár ő úgy érezte, hogy nem kell foglalkozni Mila múltjával és más kutyákkal kapcsolatos problémáival – ezzel nem tudtam egyetérteni –, legalább egyetértett velem abban, hogy pozitívabban is kezelhette volna a helyzetet. Függetlenül attól, hogy ő nem volt hajlandó foglalkozni Mila korábbi problémáival, minden javító tréning sarokköve a mélyreható funkcionális elemzés. Ha felismerjük a problémás viselkedést, és felmérjük, hogy mi a probléma oka, akkor segíthetünk meghatározni a megfelelő megoldást. Azt megértettem, hogy Zoli nem viselkedés-szakértőként edzi Milát, viszont kutyakiképzőként remek munkát végzett. Ám az sem tetszett, amikor Zoli úgy akarta jómodorra nevelni Milát, hogy a pórázával, azaz a nyakörvénél fogva rángatta. Ezzel borzasztóan nagy nyomást gyakorol a kutya nyakára. Súlyos sérüléseket okozhat, beleértve a pajzsmirigy sérülését, a gerincvelő és az idegek károsodását, a nyelőcső zúzódását és a légcső összenyomódását. Számtalan állatorvos és más szakember figyelmeztetett már a kutyák nyakörvének rángatásából eredő fizikai sérülések veszélyére. Sajnos sok kiképző még mindig ezt a módszert alkalmazza a pórázkontroll kiképzésére. Az én tapasztalatom az, hogy ez a módszer nemcsak veszélyes, de nem is tanít semmit a kutyának. Lehet, hogy pillanatnyilag visszafogja a viselkedését, de hosszú távon biztosan nem hatásos.

További véleménykülönbség alakult ki, amikor Zoli megmutatta, hogyan tanítsam meg Milát arra, hogy ne szaladjon át egy nyitott ajtón vagy kapun. Először nagynak és félelmetesnek mutatta magát, majd ellökte Milát a nyílástól. Minden alkalommal, amikor Mila megpróbált átmenni az ajtón, Zoli visszalökte, miközben fenyegetően farkasszemet nézett vele. Ha Mila nem volt hajlandó együttműködni – valószínűleg azért, mert nem értette, mit követel tőle Zoli –, ő sarokba szorította és morgott rá, kényszerítve Milát, hogy engedelmeskedjen. A legtöbb ilyen „alfakutya” viselkedéssel nem ért el mást, mint hogy Mila ideges lett, és bizonytalan, mert nem értette, mit követel tőle.

Normális körülmények között élvezte a tanulást, nagyon fogékony és gyors felfogású volt, ha megmutattam neki, hogy pontosan mit akarok. Szívesen engedelmeskedett. Ha azt akartam, hogy kimenjen a szobából, csak megtanítottam neki, hogy parancsra menjen ki. Nem volt szükség arra, hogy bámuljam, vagy úgynevezett domináns viselkedést tanúsítsak. Mielőtt elkezdtünk Zolihoz járni, az első gyakorlat, amit megtanítottam Milának, az volt, hogy üljön le és várjon az ételre, amit gyorsan megtanult. A Zoli tanfolyamának elvégzése után fokozatosan megtanítottam Milát arra, hogy üljön és maradjon a nyitott ajtó/kapu előtt, amíg el nem engedem. Ez nem atomfizika, csak idő, türelem és pozitív hozzáállás szükséges hozzá. Rájöttem, hogy egyszerűbb és gyorsabb volt pozitívan tanítani, mint megfélemlíteni, sarokba szorítani és morogni rá. Ezzel csak annyit ért el, hogy leállította.

Ezeket a kevésbé humánus ötleteket és módszereket megkérdőjelezem. Szerencsére Zoli fogékony volt a nézeteimre, így a megfélemlítés és a pórázon rángatás abbamaradt. Bár Mila továbbra is nagyon kedvelte Zolit – ő mindenkit szeret –, de... észrevehetően tétovább volt, valahányszor közelednie kellett Zolihoz, ami szerintem az alfakutya-gyakorlatok következménye volt.

A tízhetes tréningprogram során minden bizonnyal sokat tanultam, különösen azt, hogyan ne bánjak a kutyámmal.

Miután elkezdtem kutatni a témában, rájöttem, hogy tekintélyes szakemberek elképesztő mennyiségű szöveget írtak össze a dominanciaelmélettel kapcsolatban. Én, mint ezeknek az elképzeléseknek a kezdő tanulmányozója, kételkedtem ugyan egyes koncepciókban, mégsem kérdőjelezhettem meg mindet, hiszen egyes szakértők évtizedeket töltöttek a kutyákkal való munkával és tanulmányozásukkal.

A dominanciaelmélet alapját a bázeli állatkertben Rudolph Schenkel által 1946-ban fogságban tartott farkasokon végzett kutatások jelentették. Ezek a farkasok különböző korú és nemű, egymással nem rokon állatok voltak, akik mind különböző helyekről származtak, ami valóban hajlamosít bizonyos mértékű szociális feszültségre és agresszióra, különösen a szaporodás idején, amikor gyakori az ellenségeskedés. Ez a tanulmány arra az elképzelésre alapozta elméletét, hogy a farkasok a falkán belül a dominancia megszerzéséért harcolnak – ebből ered az alfakutya elmélet. Konrad Lorenz, akit a modern etológia megalapítójának is neveznek, a Zeitschrift für Tierpsychologie (állatpszichológiai folyóirat) társszerkesztője továbbvitte a dominancia mítoszát. Bár eredeti szakterülete az ornitológia volt, a farkasokról alkotott nézeteit a náci párt szigorúan hierarchikus és merev struktúrájáról mintázhatta. Érvelése nemcsak a farkasokkal, hanem a kutyák viselkedésével kapcsolatos elképzelésének alapját is képezte, amelyet az 1949-ben megjelent Ember és kutya című könyvében örökített meg.

A „kényszeres ösztönzés” további előfutára Konrad Most ezredes volt. Bár kétségtelenül harminc évvel megelőzte korát az operáns kondicionálás (egyedi kedvezménnyel járó tanulási folyamat) elveinek megértésében, Konrad Most ezredes, aki az 1900-as évek elején rendőrségi munkára képezett kutyákat, a kényszerítő módszerek híve volt. A pálca, a szöges nyakörv és a kikényszerített engedelmesség alkalmazását támogatta, amint azt a múlt század elején (1910-1920 között) kiadott Die Abrichtung des Hundes (Kutyakiképzés – kézikönyv) című könyvében közzétette.

Ennek megfelelően az elmúlt évtizedekben a gazdák általában elfogadták azt az elképzelést, hogy ahhoz, hogy igazán megismerjenek egy kutyát, ismerniük kell a farkasokat, és úgy vélték, hogy a kettő ugyanaz a faj. Ebből a felfogásból logikusan következett az a feltételezés, hogy a farkasok dominanciaelméletének a kutyákra is ugyanúgy vonatkoznia kell.

Eszembe jut, hogy vajon azok az emberek, akik fizikai erőszakkal próbálnak dominanciát szerezni egy kutya fölött, és az arcába vicsorognak, ugyanilyen bátrak lennének-e, ha ezt egy farkassal szemben kellene megtenniük. Az is kérdéses, vajon a dominanciaelmélet valóban alkalmazható-e a kutyákra csak azért, mert a farkasokra érvényes?

A mesterséges tenyésztés évtizedei kétségtelenül megváltoztatták kutyáink viselkedését, amely ma már alig hasonlít a vadon élő farkasok vagy a szabadon élő vadkutyák viselkedésére. Egyértelműnek tűnik, hogy bár a farkasok és a kutyák DNS-e nagyon hasonló, és ugyanannyi kromoszómával rendelkeznek, a kutyák legalább 14.000 évvel ezelőttől kezdve más evolúciós utat jártak be, mint a farkasok, miért kellene tehát kutyáinkat farkasokként kezelnünk?

Aubrey Manning angol zoológus, akinek úttörő munkássága az állatok viselkedésével kapcsolatban 1972-ben jelent meg, úgy véli, hogy még 8.000 év intenzív szelekciója és háziasítása sem változtatta meg a kutyák ősi viselkedési mintáit. Más szóval ez a szerző úgy véli, hogy az evolúció és a mesterséges tenyésztési gyakorlatok semmilyen hatással nem voltak a kutyák viselkedésére, és azt állítja, hogy bárhogyan is manipuláljuk a kutyát, az mindig a farkastól származó ösztönök repertoárjára fog korlátozódni. Ez elvezet minket ahhoz a vitához is, hogy a kutyákat a Canis familiarishoz, egy különálló fajhoz soroljuk-e be. Ebben a kérdésben óriási véleménykülönbségek vannak. Egyesek úgy vélik, hogy a kutyák és a farkasok egyazon faj, és ennek megfelelően mindannyiukat Canis lupus familiarisnak kellene minősítenünk. Általában a tudósok akkor tekintik egy fajhoz tartozónak az állatokat, ha a két állat egymással képes termékeny utódokat létrehozni. Pedig más állatok is termékenyek egymás között, és képesek életképes utódokat létrehozni, például a jegesmedve és a barnamedve, a bonobo és a csimpánz, a római antilop és a cobolyantilop, valamint a házi szarvasmarha és a bölény. Számos madárfaj és számos nagymacska is képes erre, bár a nagymacskáknál általában csak a hím vagy nőstény hibrid termékeny. A tudósok mégis különböző fajnak minősítették a fentiek mindegyikét.

A fent említettek többsége között a vadonban jellemzően nem fordul elő kereszteződés, mivel nem valószínű, hogy találkoznak egymással, és különböző földrajzi területeken élnek. Igaz ugyan, hogy a farkasok és a kutyák időnként szaporodnak a vadonban, de ez csak ritkán fordul elő, mivel egymástól viszonylag elszigetelten élnek.

Annak ellenére, hogy a farkas és a kutya genetikailag nagyon közel áll egymáshoz, további betekintést nyerhetünk, és kialakíthatunk egy pontosabb képet, ha a farkasok és kutyák teljes ökológiáját vizsgáljuk, nem csupán a DNS meghatározását.

Az egyik az embertől független vadállat, a másik teljesen háziasított társállat. A farkas vadász és ragadozó, míg a kutya dögevő, amely elpusztult táplálékforrásokból él; akár a szeméttelepen, akár a bolti kutyatápot adjuk nekik, a kutyák nem vadásznak és nem ölik meg a táplálékukat. A farkasoknak és a kutyáknak teljesen más túlélési stratégiájuk van. A farkasok távol tartják magukat az embertől, míg a kutyák függnek tőle. Ezen túlmenően eltérő szaporodási ciklusuk és korai szocializációs periódusaik vannak, és viselkedés szempontjából szinte semmi közös nincs bennük. Amikor a kutyafélék faja kettévált, a farkasok és a kutyák külön ágakon folytatták útjukat. Míg a farkas a vadonhoz való speciális alkalmazkodásról tesz tanúbizonyságot, addig a kutya az emberhez és annak körülményeihez alkalmazkodott.

Egyes szakértők elmélete szerint, ha helyesen értelmezzük Vilá és társai 1977-es kutatási adatait, a kutyák közelebbi rokonságban állnak a prérifarkasokkal, mint a farkasokkal. Emellett maga Charles Darwin is felvetette, hogy a farkasok és sakálok közötti hibridizáció biztosíthatta a kutyák evolúciójához szükséges faj kialakulását.

Bár ez nem bizonyíték arra, hogy a kutyák a prérifarkasokból vagy a sakálokból fejlődtek ki, az általánosan elfogadott elméletektől eltérő, meggyőző alternatívákat mutat be a házi kutyák különböző evolúciós útjaira. Több tanulmány alapján elmondható, hogy sok szakértő nevetségesnek tartja a kutya és a farkas azonos fajként való besorolását. Az mtDNS bizonyítékok alapján vitathatatlan, hogy a kutyák a farkasokkal rokonok. Ugyanakkor az evolúciós folyamatok és az ember által végzett szelektív tenyésztés alapján ugyanilyen nyilvánvalónak kell lennie annak is, hogy sem a háziasított, sem a szabadon élő kutyák nem farkasok, sem kinézetre, sem méretre. A kutyáknak nem farkasagyuk van, és nem úgy gondolkodnak, mint a farkasok, és nem is úgy viselkednek, mint a farkasok. A farkas és a kutya közötti mindenre kiterjedő és áthidalhatatlan különbség, és az, hogy miért nem lesznek soha ugyanaz a faj, már az utóbbi latin nevéből is kiderül: Canis = kutya, familiaris = a háztartáshoz/családhoz tartozó.

Az elmúlt évtizedek számos kutyákra vonatkozó tanulmányának fényében, beleértve az etológiával foglalkozó intézetek világszerte folyó kutatásait is, nagyon sok megbízható információ áll rendelkezésünkre a kutyák viselkedéséről. Ezért képtelenség azt hinni, hogy kutyáinkon úgy kellene uralkodnunk, hogy a földre nyomjuk őket és az arcukba vicsorgunk. Ennek ellenére egyesek még mindig azt állítják, hogy semmi rossz nincs abban, ha a dominanciát úgy érvényesítjük, hogy a kutyát a grabancánál fogva felemeljük és megbámuljuk, vagy orrba vágjuk.

Egyes kiképzők még a kölyökkutyák esetében is bátorítják ezt a gyakorlatot, és azt tanácsolják a gazdáknak, hogy naponta többször is tegyék ezt. Kétségtelen, hogy mindig lesznek olyanok, akik makacsul hiszik, hogy a farkasok és a kutyák szociális mászókák, és mindig a gyengeség, a tétovázás vagy a bizalomhiány jeleit keresik a gazdájukban.

Mindazonáltal nem titok, hogy a kutyáknak nincsenek nagy homloklebenyeik, sőt, a tudósok ezt bizonyítékként használják arra, hogy a kutyák nem képesek komplex gondolatokat megfogalmazni. Következésképpen nem számítóak, és képtelenek az előre megfontolt gondolkodásra. A két-három éves gyermekhez hasonló kognitív képességükkel nem rendelkeznek megfelelő szellemi kapacitással az összetett tervezéshez. Ha egy kutyának saját „elgondolása” lenne, az azt jelentené, hogy gondolkodik, tisztában van az indítékokkal és a következményekkel; azonban úgy tűnik, hogy nincs tudományos bizonyíték arra, hogy a kutyák rendelkeznek e képességek bármelyikével. Ráadásul a kutyák a pillanatnak élnek, így abszurd hiedelem az is, hogy képesek gonosz terveket kieszelni, hogy diktátorokká váljanak a háztartásban.

Sok érv szól mindkét oldalon, többek között Cesar Millan és a brit kutyakiképző, Colin Tennant is úgy véli, hogy mivel a kutyák genetikai falkamentalitással rendelkeznek, mindig megpróbálnak uralkodni más kutyákon és embereken. Ha nem előzzük meg ezt a viselkedést a vezető szerep érvényesítésével, kutyáink labilissá és agresszívvá válhatnak. Az én elképzelésem erről az, hogy sok háziállat egyes, úgynevezett domináns tulajdonságai valójában viselkedési problémák lehetnek, amiket a dominanciaelméletet valló gazdik okoznak.

Az emberek általában hajlamosak dominánsnak bélyegezni azokat a kutyákat, amelyek ellenállnak gazdájuk irányítási törekvéseinek, holott valójában a kutya csupán a gazdája elvárásaival ellentétes módon viselkedik. A megértés hiánya a kutya részéről frusztrációt, a gazdi részéről pedig a következetesség hiányát eredményezheti. A kutyák okkal rángatják a pórázt, talán azért, mert hiányzik belőlük az impulzuskontroll. Ugyancsak okkal ugranak fel a gazdájukra, amit a gazdák akaratlanul is megerősíthetnek azzal, hogy nem megfelelő időpontokban figyelmet szentelnek a kutyájuknak. Azonban semmiképpen sem tervezik, hogy átvegyék a világuralmat vagy uralkodjanak a gazdáikon.

Millannal és Tennant-tal ellentétben Dr. Ian Dunbar állatviselkedés-szakértő és kutyakiképző úgy véli, hogy a dominanciaelmélet kegyetlen, szükségtelen és teljes mértékben azon a téves felfogáson alapul, miszerint a kutya rakoncátlan viselkedését a ranglétrán való felkapaszkodás vágya motiválja. Dunbar azt is megerősíti, hogy bizonyos esetekben kutyáink nemkívánatos viselkedésmódjának egyszerűen az az oka, hogy a múltban sokszor jutalmaztuk ezeket a viselkedéseket. Más szakértők is egyetértenek abban, hogy bármilyen cselekvés, amelyet kutyánk elfogad, a korábbi tapasztalataitól függ. Minden sikeres stratégia ezt a véleményt támasztja alá.

Alekszandr Szemjonov szerző és állatviselkedés-szakértő is rámutat, hogy a dominánsnak vélt, agresszív viselkedési problémákkal küzdő kutyákat gyakran kezelik szorongásoldó gyógyszerekkel és operáns kondicionáló terápiával. Ha azonban elfogadjuk, hogy a dominancia ösztönös viselkedésmód, akkor hogyan lenne lehetséges azt operáns kondicionálással vagy gyógyszeres kezeléssel kezelni? Számos példa bizonyítja, hogy az úgynevezett dominancia nem természetes kutyaviselkedés és nem is társadalmi státusz. Éppen ellenkezőleg, általában tanult viselkedésről van szó, amelyet tréninggel és menedzsment technikákkal sikeresen kontrollálhatunk vagy megszüntethetünk.

Emlékezik a tacskónkra, Frankyre? Ő szeretett sétálni, bizonyos napokon azonban nem volt hajlandó elhagyni a házat. Nem számított, mennyire hízelegtem neki, makacsul ellenállt, és nem mozdult. Lázadt a kutyám? Vajon dominánsan viselkedett? Valójában csupán azt jelezte, hogy mivel ilyen alacsony a testalkata, a 25 °C feletti hőmérséklet túlságosan meleg ahhoz, hogy sétálni legyen kedve.

Amikor Mila kezdetben a házban könnyített magán, jószándékú barátok azt tanácsolták nekem, hogy mivel Mila domináns viselkedést tanúsít, meg kellene büntetnem. Nagyon gyakran a „dominánsnak” tűnő megnyilvánulásoknak logikus magyarázata van; azonban az elhibázott dominanciaelméleti gyakorlatok alkalmazása csak a kutya frusztrációját és félelmét növeli, és súlyosbítja a problémát.

A terminológia gyakran nem következetes, és a határok is elmosódnak. Gyakran felcseréljük a fogalmakat, és a magabiztos és bátor kutyát dominánsnak, a félős kutyát pedig agresszívnek nevezzük, miközben egyenlőségjelet teszünk az agresszivitás és a dominancia közé. Úgy tűnik, még a szakértők sem tudnak megegyezni abban, hogy mit jelent a dominancia.

A kutyakutatás forradalmának egyik vezéralakja, John Bradshaw professzor egyetért azzal, hogy a „dominancia” szót széles körben használjuk a kutyák viselkedésével kapcsolatban. Ezt követően gyakran visszaélünk a dominancia-agresszió fogalmával, amikor a kutya személyiségét magyarázzuk. Mint Bradshaw rámutat, ez gyakran csak egy kezelhetetlen, képzetlen kutya viselkedés, de semmit sem mond a többi kutyával vagy emberrel való kapcsolatáról. Ha helyesen szeretnénk alkalmazni, Bradshaw azt tanácsolja, hogy a „dominanciát” két egyed közötti kapcsolatra vonatkoztassuk egy adott időpontban. Nem foglalkozik azzal, hogyan alakult ki a helyzet, mikor ért véget, vagy, hogy milyen az érintettek karaktere.

Ebben az összefüggésben a dominancia változó formákat ölthet, különböző egyének különböző időpontokban, különböző társadalmi helyzetekben, különböző vezető szerepet töltenek be. Az is előfordulhat, hogy a háztartásomban vezető szerepet töltök be, de a munkahelyemen leginkább a főnökömnek engedelmeskedem, és valószínű, hogy saját otthonában a főnököm a feleségéhez alkalmazkodik. A dominancia a kutyáknál nem hierarchia, és nem is státusz.

Az Encyclopaedia Britannica szerint a dominancia hierarchia „az állatok társadalmi rendjének az a formája, amelyben lineáris vagy közel lineáris rangsorban minden állat dominál az alatta állók felett, és alárendeli magát a hierarchiában fölötte állóknak”.

Erre a biológiai fogalomra Thorlief Schjelderup-Ebbe norvég zoológus figyelt fel először az 1900-as évek elején, miután éveken át figyelte a csirkéket és azok társadalmi szerkezetét, és megállapította az általa elnevezett „csipkedési sorrend”-et. Ennek során minden madár a megtorlástól való félelem nélkül csipked egy másik, a rangsorban lejjebb álló madarat, és aláveti magát a magasabb rangúak csipkedésének. A „csipkedési sorrend” fogalmát és a dominancia hierarchiát később más társas állatcsoportokra, többek között a farkasokra is alkalmazták.

A dominancia elmélet olaj volt a tűzre L. David Mech amerikai biológustól, miután az 1960-as évek végén megjelent a The Wolf: Ecology and Behavior of an Endangered Species (A farkas: egy veszélyeztetett faj ökológiája és viselkedése) című könyve, amely népszerűsítette az alfafarkast és a dominancia elméletet.

Az eredeti feltevésből, miszerint a kutyák természetesen ugyanolyanok, mint a farkasok, a dominancia hierarchia elmélet kivetült a kutyafélékre is, és évtizedekig virult. De, 1999-ben éppen Mech, aki a farkasoknál a dominancia elméletet propagálta, végre elindította a témában a felvilágosodás korát.

Különböző cikkeiben helyesbítette a korábban megjelent információkat. Újabb szöget ütött a farkasok dominancia elméletének koporsójába a Wolves – Behavior, Ecology, and Conservation című könyv, amely L. David Mech és Luigi Boitani közös műve. Mech kifejtette, hogy miért változott meg a véleménye a farkasok dominancia elméletéről, és elismerte, hogy korábbi nézeteit az akkor rendelkezésre álló információkra alapozta, és első könyvét egy, a fogságban tartott farkasok véletlenszerű kiválasztódásán alapuló 1944-es tanulmányra hivatkozva írta.

Miután az Ellesmere-szigeten vadon élő farkasok mellett élt éveken át, Mech rájött, hogy a farkasfalka nem egy agresszív, egymással a vezetés átvételéért versengő ördögfajzatokból álló csapat. Éppen ellenkezőleg, a farkasfalkák családi egységet alkotva az összetartásra és az együttműködésre épülnek, nem pedig a konfliktusra és a dominanciára. A farkasszülők vezető szerepet töltenek be és irányítják a családot, hasonlóan az emberi családhoz. A szülők minden évben új almot hoznak létre, amelyek az előző alom fiatalabb testvérei. Az emberi családokhoz hasonlóan a farkasoknál is az idősebb testvérek irányítják fiatalabb testvéreiket, de nincs harc a falkavezérség megszerzéséért. A családtagok önként maradnak a családban, és bármikor szabadon elhagyhatják azt. Az idősebb testvérek általában egy-két, de akár hároméves korukban elhagyják a családot, hogy társat találjanak és saját falkát alapítsanak.

E tanulmányok fényében minden bizonnyal úgy tűnik, hogy a farkasoknál az alfa-mítoszt és a dominancia elméletet félretehetjük.

Számos kutyaszakértő úgy véli, hogy a kutyák olyan társadalmi struktúrában élnek, amely az agressziómentesség elvén alapul. A társadalmi érintkezések során minden kutya tiszteletben tartja a másik személyes életterét, és tekintettel vannak egymás igényeire is. Nincsenek hierarchiák, nincs dominancia vagy alávetettség, amelyek tisztán emberi kivetülések. Általában az agresszív kutyák nem a természet termékei, hanem mesterséges emberi manipuláció eredményeként fejlődnek ki.

A kutyák szociális struktúráját vizsgálva, jellemzőbb rá a tisztelet-hierarchia, ahol a csoport egysége a szociális és az érzelmi kötődések alapján alakul ki. Amikor csak lehetséges, a kóbor kutyák kerülik a konfliktusokat, és élvezik a nyugodt, dominancia nélküli szociális struktúrát; mindegyik kutya tiszteletben tartja a másik területi határait.

Ez a viselkedés megegyezik azzal, amit az afrikai falusi kutyáknál, illetve gyermekkoromban a vidéki Magyarországon élő kutyáknál megfigyeltem. A faluban mindenkinek volt kutyája az udvaron, egyik sem volt meghatározott fajtájú, és mivel gazdáik nem zárták őket kerítés mögé, napközben gyakran jöttek-mentek, kedvük szerint. Néha egyedül fedezték fel a környéket, máskor a barátaikkal. Bár ezek a kutyák nem voltak szabadon élő kutyák – mindegyiknek volt gazdája, aki ellátta őket –, mégis, mint a szabadon élő kutyák, szerettek szocializálódni és sokszor együtt felfedezni a környezetüket.

Jó példák erre a Seychelle-szigeteki tengerparti kutyák, amelyek valódi szabadon élő kutyák, ugyanolyan rugalmas szociális struktúrában élnek, „vezér” vagy „domináns” kutya nélkül. Minden egyes kutya kedvére jön-megy, néha egyedül, máskor egy-két társával, és úgy tűnik, készséggel engedelmeskednek egymásnak. A nyugat-bengáli páriakutya-populáció pedig rendszeresen cserél egymással üdvözlő jeleket, tagjai barátságban élnek még a szomszédos páriakutya-csoportokkal is. Úgy tűnik, hogy ezek a kutyák nem kívánnak uralkodni vagy kiszorítani szomszédjaikat, még akkor sem, ha időnként élelemszerzés tekintetében vetélytársakká válnak.

Valójában minden sikeres társas csoport pontosan az önkéntes tiszteletadás, és nem az erőltetett dominancia miatt működik. A konfliktusok elkerülése érdekében még bizonyos szociális, testbeszédes rituálék is léteznek. A jelenleg rendelkezésre álló összes információt figyelembe véve nem nehéz elfogadni azt az elképzelést, hogy a dominancia a kutyáknál nem létező állapot. Annak ellenére, hogy az újabb tanulmányok és nézetek már több mint egy évtizede keletkeztek, további több mint húsz évbe telhet, amíg az új koncepciók beszűrődnek a kutyatartás és oktatás világába, és a lakosság elsajátítja azokat.

Ez az oka annak, hogy egyesek sajnos még mindig hisznek a dominanciafelfogásban, amely eredetileg egy sajnálatos tévhitre épült. A legújabb tanulmányok azonban arra vallanak, hogy a kutyák engedelmeskednek egymásnak és kerülik a konfrontációt, beleértve az erőltetett dominancia minden formáját, bár a tudósok és szakértők elismerik, hogy még mindig nem rendelkeznek minden ismerettel, néhány fontos kérdésre még nincs válasz. További vizsgálatokra van szükség ahhoz, hogy pontosan megállapítsuk, hogyan működnek a kutyák szociális struktúrái; azt azonban valószínűleg nyugodtan feltételezhetjük, hogy sem a dominancia, sem a konfliktus nem eleme ennek a bonyolult társadalmi szerkezetnek.