Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

A szerző előszava a második kiadáshoz

Charles Robert Darwin élete, jelleme és irodalmi működése

BEVEZETŐ

ELSŐ RÉSZ

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

HATODIK FEJEZET

HETEDIK FEJEZET

JEGYZETEK

MÁSODIK RÉSZ

NYOLCADIK FEJEZET

FÜGGELÉK

KILENCEDIK FEJEZET

TIZEDIK FEJEZET

TIZENEGYEDIK FEJEZET

FÜGGELÉK A MAGYAR FORDÍTÁSHOZ

MÁSODIK RÉSZ

TIZENKETTEDIK FEJEZET

TIZENHARMADIK FEJEZET

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

TIZENHATODIK FEJEZET

TIZENHETEDIK FEJEZET

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

HARMADIK RÉSZ

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

HUSZADIK FEJEZET

HUSZONEGYEDIK FEJEZET

FÜGGELÉK A MAGYAR KIADÁSHOZ.

MŰSZÓTÁR ÉS GLOSSZÁRIUM.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Charles Darwin

AZ EMBER SZÁRMAZÁSA
ÉS AZ IVARI KIVÁLÁS

fordította:
Török Aurél
Entz Géza

az eredetivel összevetette
és Charles Darwin életrajzát írta:
Margó Tivadar

BUDAÖRS, 2023

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-828-1 EPUB
ISBN 978-963-559-829-8 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

A mű eredeti címe:
The Descent of Man,
and Selection in Relation to Sex

első kiadás: 1871.
az elektronikus változat az 1881-1884. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító az eredeti kiadás metszetei
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

A szerző előszava
a második kiadáshoz

Ezen, legelőször 1871-ben közzétett munka első kiadásának[1] egymásra következő új lenyomataiban több fontos javítást voltam képes beiktatni; és most, hosszabb idő múltán, oda törekedtem, hogy az ítélő széktől, amely előtt e könyv elbíráltatott, hasznot merítsek, miért is valamennyi egészségesnek mutatkozó kritikát lelkiismeretesen tekintetbe vettem. Ezért nagyban lekötelezve érzem magam a levelezők egész sorának, akik meglepő nagy számú új adatokat és megjegyzéseket voltak szívesek velem közölni. Eme kiegészítések oly számosak, hogy beérhettem csupáncsak a fontosabbaknak a felhasználásával. néhány új ábrát csatoltam a szöveghez, négy régi rajzot pedig T. W. Wood úrnak az életből vett, jobb rajzával helyettesítettem. Kiválóan fel kell hívnom pedig a figyelmet néhány (az I. Rész végéhez függelékül csatolt) észleletre, amelyeket Huxley tanár úr szívességének köszönök, s amelyek az ember és a felsőbb rangú majmok agyvelejének a különbségeire vonatkoznak. Én különösen örvendek emez észleletek közlésének, mert e tárgyról a kontinensen a legutóbbi néhány év alatt több értekezés jelent meg és mert néhány alkalommal ezeknek a jelentőségét a népszerű írók nagyban túlhajtották.

A jelen alkalmat még annak a kiemelésére is fel akarom használni, hogy az én kritikusaim gyakran abból indulnak ki, mintha én a testi szerkezet és az észtehetségek valamennyi elváltozását kizárólag csak az oly változások természetes kiválásának rónám fel, amelyeket gyakorta önkénteseknek szoktunk nevezni; pedig már a Fajok eredete első kiadásában is egészen határozottan állítottam, hogy mind a testet, mind az észt illetőleg nagy súlyt kell a használat és nem használat átöröklött hatásaira fektetni. Nemkülönben én a módosulásoknak egy bizonyos részét a megváltozott életviszonyoknak a közvetlen és huzamosabban tartó hatásának tulajdonítottam. Némi engedményt még az alkalmilag előforduló szervezeti visszaütések javára is kell tennünk; s nem szabad felednünk azt, amit viszonylagos növekvésnek neveztem, a mellyel csak azt akarom jelezni, hogy a szervezetben a különböző részek bizonyos előttünk ismeretlen módon egymással akként vannak összefüggésben, hogy az egyik résznek elváltozásával mások is elváltoznak; és továbbá, ha az egyik részben az elváltozások kiválás útján felszaporodtak, egyéb részek is szenvednek módosulást. Több kritikusom ismét azt mondta, hogy én, minekutána az emberi szervezet számos részletes sajátságát a természetes kiválás elvéből megmagyarázni nem lehet, az ivari kiválást eszeltem volna ki. Igen, de én ezt az elvet meglehetős világossággal körvonalaztam a Fajok eredete első kiadásában es már akkor kimondám azt, hogy ez az elv az emberre is alkalmazható. Hogy az ivari kiválásnak emez elvét, egész terjedelmességgel a jelen munkában foglaltam, annak egyszerű oka abban rejlik, hogy itt először kínálkozott az alkalom ezt tennem. Engem meglepett, hogy az ivari kiválásnak félig kedvező kritikái közül, mily sokan hasonlítanak reá ama kritikákra, amelyek a természetes kiválásról először fölmerültek; mint például amilyen az, hogy néhány részlete a jelenségeknek ugyan megmagyarázható, de ez az elv bizonyára nem alkalmazható abban a terjedelemben, amelyben azt én felhasználtam.

Az én meggyőződésem az ivari kiválás hatásáról rendületlenül fennáll; azonban valószínű, vagy pedig majdnem bizonyos az is, hogy következtetéseimnek többje majdan hibásnak fog kiderülni; ez, tudományos tárgy első taglalásánál, alig lehet másképp. De ha a természetbúvárok majdan jobban meg fognak barátkozni az ivari kiválás eszméjével, emez elv is, amint hiszem, sokkal nagyobb mértékben fog elfogadtatni, amelyet több illetékes bíráló már jelenleg is egészen és kedvezően elfogadott.

Down, Beckenham, Kent, 1874 szeptemberben.

[1] Darwin ez alapvető munkája a legújabb, eredeti bővített kiadásból van fordítva. Az I. és III. részt Dr. Török Aurél egyetemi tanár, a II. részt Dr. Entz Géza egyetemi tanár fordította; a szöveget a fordítók felvilágosító jegyzetekkel kísérték. A revíziót Dr. Margó Tivadar egyetemi tanár volt szíves elvállalni. — A titkár.

Charles Robert Darwin élete,
jelleme és irodalmi működése

írta
Margó Tivadar

Kivonat a szerző emlékbeszédéből,
melyet a m. tud. Akadémia 1884 március
24-én tartott összes ülésén adott elő

Darwin nagyszerű egyéniségéhez méltó és teljesen kimerítő élet- és jellemrajzi monográfiája még mindeddig nincsen megírva, habár teóriája felett különböző európai nyelveken megjelent művek és értekezések száma oly nagy már, hogy a Darwin-literatúra egész nagy könyvtárt képvisel.[1] A Darwinra vonatkozó művek csak igen röviden foglalkoznak az ő életével és jellemével; azért nem marad egyéb hátra, mint az e munkákban szétszórt adatokat összegyűjtve és saját véleményemmel kiegészítve, amennyire csak lehet, hű és kimerítő életképet nyújtani a hazai művelt közönségnek, századunk e nagy alakjáról és jelleméről, noha Darwint, mint búvárt, tudóst és bölcsészt legjobban saját munkáiból lehet megismernünk, melyek legszebben tüntetik fel e nagy természettudósnak úgy kiváló és sokoldalú irodalmi működését, mint egész lelke világát.

I.
Darwin családja, születése, ifjúsága
és egyetemi tanulmányai

Darwin egy, az angol fogalmak szerint nem éppen gazdag, de vagyonos és jómódú[2] régi nemes családból származott, melynek nem egy tagja szilárd jelleme, kiváló szellemi tulajdonságai és irodalmi működése által tűnt ki.[3] Dédapja, Darwin Robert, mint az elstoni uradalom birtokosa (a Nottinghami grófságban), nagy kedvelője volt a költészetnek, s a növénytannal is sikerrel foglalkozott úgy, hogy a Principia botanica című munkája a múlt században három kiadásban jelent meg. Öregapjáról, a híres Dr. Erasmus Darwintól ismeretes, hogy nemcsak kitűnő orvos (Derby városában) és természettudós, de egyszersmind híres didaktikai költő is volt s több eredeti és jeles munkát írt, melyek nagyobb része német, francia és olasz fordításban is megjelentek, s a szerzőnek úgy rendkívüli észlelő és kombináló képessége, mint eredeti és mély bölcsészeti szellemmel párosult élénk képzeletéről tesznek tanúságot.[4] Darwin édesatyja, Dr. Robert Waring Darwin (ki 1766-ban született és 83 éves korában hunyt el 1849-ben), szintén jeles és nagyon keresett gyakorló orvos volt Shrewsbury városában. Ennek már nem volt hajlama a költészethez, de rendkívüli emlékező tehetséggel megáldva, nagy megfigyelőképességgel bírt,[5] mely ritka tulajdonságokat azonban csak az orvosi gyakorlatnál a kórállapotok felismerésében értékesített; mindamellett tagja volt a Royal Society-nek, s írt egy optikai értekezést On Ocular Spectra cím alatt, melyről a híres Wheatstone igen dicsérőleg nyilatkozott.

Igen valószínű tehát, hogy Darwin, - ki 1809. február 12-én Shrewsbury-ben született, - testi tulajdonságain kívül elődjeitől a tanulásra és a kutatásokra való nagy hajlamot és képességet is örökölte. Azonban gyermekkorában, kivéve a természet iránti nagy érdeklődést, nem tanúsított valami rendkívüli nagy tehetséget; sőt, mint későbbén maga is bevallotta, nem igen szorgalmas látogatója volt az iskolának.

Az első oktatásban a helybeli gimnáziumban (grammar school) részesült Dr. S. Buttler (később litchfieldi püspök) vezetése alatt.

Tizenhat éves korában (1825) az edinburghi egyetemen, atyja kívánságára, az orvosi tudományokat kezdte tanulmányozni; de nem nagy sikerrel; az előadásokat nagyobbára unalmasaknak találta, a boncteremben alig 2-3-szor fordult meg, s csak Dr. Grant zoológusnak személyisége hatott rá némileg buzdítólag;[6] egyáltalában sokkal nagyobb kedvelője volt a lovaglásnak és vadászatnak, mint a leckék látogatásának.

Két év múlva, elhagyva az orvosi pályát, Cambridge-be ment, hogy ott a Christ College-ben az egyházi pályára készüljön. Itteni tanárai közül különösen Henslow természetrajzi tanár és jeles botanikus volt az, akinek gyakori kirándulásaiban a legnagyobb buzgósággal vett részt, s ki benne a természetrajzi tudományok iránt élénk érdeklődést tudott kelteni; mit is Darwin később első nagyobb munkájában nagy hálával ismert el. Ugyanis Henslow tanár nemcsak egyetemi pályája alatt, de még később is minden módon támogatta őt, s földkörüli utazása alatt útbaigazító levelei által atyai szeretettel mozdította elő céljait, sőt még visszatérte után első önálló tudományos törekvéseiben s irodalmi működésében is hathatósan segítette.

Darwin nem egyszer vallotta be később bizalmas barátainak, hogy Henslow tanárral való ismeretsége előtt csak a foglyok és a rókák voltak az egyedüli természeti tárgyak, melyek őt érdekelték, s hogy amint azelőtt szenvedélyes vadász volt, éppúgy lett ő azóta a legbuzgóbb rovar-, növény- és ásványgyűjtő; de egyúttal beismeri azt is, hogy egész egyetemi ideje alatt még nem igen foglalkozott volt a szaktudományok rendszeres és behatóbb tanulmányozásával. Valamennyi tankönyvnél sokkal nagyobb élvezettel olvasgatta a híres Alexander von Humboldtnak éppen akkor fordításban megjelent érdekes utazását.

Ki a leíró természettudományok akkori kiskorú álláspontját s az egyetemek mostoha viszonyait ismeri, s visszaemlékszik még a 30-40 év előtti azon állapotra, mikor egy zoológus az állatok gyűjtését, meghatározását s az új fajok leírását tartotta főfeladatának, s midőn úgy nálunk mint a külföldön csak az előadások és a gyűjtemények állottak rendelkezésére a tanulásnak, ellenben a gyakorlati oktatáshoz szükséges eszközök, laboratóriumok, akváriumok teljesen hiányoztak: az egészen természetesnek fogja találni, ha a fiatal Darwin a veleszületett praktikus lángeszével és önállóan kutató szellemével nem lehetett kielégítve az inkább rabszolgai, mint szellemi munka által az egyetemnek ezen korlátolt viszonyai között.[7]

Innen van, hogy Darwin mindjárt a három évi tanfolyam bevégzése s a doktorság első fokának (Master of Arts) elnyerése után, minden alkalmat fölhasznált, hogy önálló megfigyeléseket tehessen a szabad természetben, s önmaga gyűjthessen tapasztalatokat. Ezt ő legjobban valamely melegföldi világrészben a természet véghetetlen nagy műhelyében, — a híres Humboldt példájára — vélte elérhetni, s máris azon merész terv kivitelén fáradozott, hogy e célból a Kanári-szigetekre utazzék, midőn egy kirándulás alkalmával Henslow tanár tanítványa figyelmét egy épen akkor a kormány részéről tervezett tudományos expedícióra fordította, s azt tanácsolta, hogy ragadja meg e ritkán kínálkozó alkalmat forró vágyai kielégítésére, mire Darwin, dacára fiatalságának, az Admiralitás tanácsához fordult, mely őt nemsokára, főleg Henslow tanár meleg ajánlatára, s Beaufort kapitány, admiralitási hidrográfusnak hathatós pártfogására ez expedícióhoz hivatalos természet vizsgálónak nevezte ki.[8]

E világkörüli expedíciónak főcélja volt a már néhány év előtt King kapitány alatt Patagóniában és a Tűzföldön megkezdett mérnöki fölvételek befejezése, továbbá Chili és Peru partvidéke s a csendes óceán néhány szigetének földrajzi megállapítása, valamint a kronometriai mérések megejtése a Föld körül. Ezen feladata mellett azonban még a természetrajzi viszonyok kikutatása is a lehetőségig célba vétetett.

II.
Világkörüli utazása
s ennek közvetetten tudományos eredménye

Darwin alig 22 éves korában ez expedícióval a Beagle hajón Fitzroy kapitány vezetése alatt Devonport kikötőjéből 1831. dec. 27-én indult útnak, s e világkörüli utazásában a következő pontokat érintette: San Jago-t, a Zöldfoki-szigeteket, Brazília, Maldonado, Montevideo, Rio Negro, Bahiablanca, Buenos Aires, Santa Fé, Banda Orientál, Patagónia, Falkland-szigetek és a Tűzföldet; innét a Magellán-szoroson áthaladva Dél-Amerika nyugati partjára ért, hol Chilében a hajót elhagyva gyalog járta be a Kordillerákat; Peruban pedig újra hajóra szállva a Galápagos, Tahiti és egyéb csendes óceáni szigeteket, továbbá Új-Zélandot, Ausztráliát és a Mauritius-szigeteket látogatta meg; végre a Jóreménység fokát, a Szent-Ilona és Azori-szigeteket megérintve, 1836. okt. 2-án — tehát csaknem öt évi távoliét után — érkezett ismét vissza Angliába.

Tagadhatatlan, hogy e világkörüli utazás döntő befolyással volt a fiatal Darwin szellemének fejlődésére és tudományos kiképeztetésére, s később ő maga is nem egyszer jegyezte meg barátai előtt, hogy ez volt főforrása minden további szellemi működésének. De másrészt szint oly bizonyos az is, hogy a történetben alig találhatni természetbúvárt, ki oly készületlenül és iskolázatlanul fogott volna hozzá a nagy és nehéz munkához s aki mindamellett oly óriási eredményt bírt volna felmutatni, mint Darwin.

Egyik levelében[9] ő maga egészen elfogulatlanul bevallja, hogy midőn útra kelt, az anatómiából és zootómiából még úgyszólván semmit sem tudott, hogy összetett mikroszkóp még kezében sem volt, a geológiából pedig igen kevés ismerettel bírt. Volt azonban benne az, ami e hiányokat mind könnyen kipótolhatta, t. i. ép érzékkel párosult éles megfigyelő, helyesen gondolkozó és kombináló képesség, kitartás a munkában, lángoló szeretet a tudomány iránt és kiolthatatlan vágy önálló kutatás alapján ismerni s tanulmányozni a természetet. Ezen ritka tulajdonságokkal és szilárd akarattal sikerült neki iskolai tanulmányainak fogyatkozásait rövid idő alatt fényesen kipótolni.

Utazása alatt, mindamellett, hogy erős testalkata dacára egészségét a tengeri betegség és a trópusi lázak több ízben keményen megtámadták, s öt munkájában igen sokszor megzavarták, folyton tanult és dolgozott, majd kőzeteket és kövületeket, majd állatokat és növényeket gyűjtögetve s mindent pontosan vizsgálva, tanulmányozva, feljegyezve vagy lerajzolva, mi a tudomány szempontjából érdekesnek látszott; s kutatva nemcsak a tenger és szárazföld fizikai és geológiai viszonyait, ezek flóráját és faunáját, de egyszersmind az élő állatok és növények, valamint a bennszülött emberek tulajdonságait és életszokásait is. Darwin ezen csaknem folytonos fáradságos kutatások által szerencsés volt nem egy eddigelé megfejthetetlennek látszott tüneményt földeríteni, s annak természetes okait megállapítani; s midőn 5 év múlva a gyűjtött kincsekkel visszaérkezett, már igen sok nagybecsű ténynek és azokból vont következtetéseknek volt birtokában.

Lehetetlen mind ama nagybecsű zoológiái, növénytani, geológiai és paleontológiai kincseket itt mind felsorolni, melyekkel ő a londoni múzeumokat és ezek által a szaktudományokat gazdagította.

Hazájába visszatérvén, az alig 27 éves Darwin nem igyekszik sem utazásáról előzetes közlemények, még be nem fejezett dolgozatok által nevének hírét emelni, sem holmi efemer tárcacikkekkel vagy népszerű előadásokkal a nagy közönség figyelmét magára vonni, sőt ellenkezőleg, már mint fiatal szakbúvár mindjárt azáltal árulja el rendkívüli szelleme és jellemének valódi nagyságát, hogy saját személyével nem törődve, egyedül csak a tudomány érdekét tartja szem előtt, s azért, amint visszaérkezik, lankadatlan erővel mindjárt hozzáfog az utazása naplójában foglalt jegyzetek tudományos feldolgozásához. Az általa összegyűjtött természeti tárgyak, állatok és növények leírásához első rendű szaktudósok önkényt vállalkoztak, kiknek közreműködése mellett Darwinnak aránylag rövid idő alatt sikerült a világkörüli útjának közvetlen tudományos eredményét egy nagy munkába letenni, mely munka az angol kormány költségén 5 nagy kötetben jelent meg 1840-1843-ig.[10] E munkában Owen R. a Dél-Amerikából hozott fosszilis emlősöket, Waterhouse az élő emlősöket, Gould P. a madarakat, Bell Th. a hüllőket, és L. Jenyns a halakat írta le, míg Darwin az egészhez egy átalános zoológiái bevezetést írt, s azonfölül minden külön kötethez a leírt állatok elterjedésére és életviszonyaira vonatkozó saját észleleteinek leírását csatolta. Ami a Darwin gyűjtötte gerinctelen állatokat és a növényeket illeti: ezeknek leírása külön munkában jelent meg: mégpedig a dél-amerikai rovarokat Newman, Walker, Waterhouse és White szaktudósok, a Dél-Amerikában és a Galápagos szigeteken talált phanerogam növényeket Hooker J. D., a Keeling szigeti növényeket Henslow, a cryptogam növényeket pedig Berkeley írta le, és igy egyesített erővel hét év alatt az egész óriási anyaghalmaz fel volt dolgozva s a tudomány számára értékesítve, kivéve a gyűjtemény egy kis részét, mely még máig sincs leírva, de gondosan őriztetik a londoni múzeumokban és herbáriumokban.

III.
Házassága. Down faluba való visszavonulása.
Utazásának leírása. Geológiai munkái.
A korall-szirtek és szigetek képződéséről szóló munkája

Darwin e nagy munka szerkesztése és kiadása alatt 3 évig Londonban tartózkodott, később pedig — a munka bevégzése után - egyik anyai ágról való nagybátyjának jószágára (Maer Hall, Staffordshire-ben) ment, hol nemsokára azután (1839) saját unokatestvérét, Wedgewood Emma kisasszonyt, a hírneves J. Wedgewood porcelángyáros unokáját vette nőül. Később, 1842-ben, fiatal nejével falura költözött Kent grófságba, hol távol a nagyváros zajától, saját birtokán, Down-ban teljes visszavonultságban tudományos remete-életet élt, szeretett neje és családja körében, s egészen haláláig kifogyhatatlan szellemi erővel dolgozott.

És hogy e csöndes és visszavonult élete mennyire termékeny és gyümölcsöző volt a tudományra nézve, azt, úgy hiszem, eléggé mutatja egész sorozata ama nagybecsű és messze ható munkáknak, melyek falusi magányából rövid idő alatt az összes művelt világot bejárva, a biológiai tudományokban eddig nem sejtett új mozgalmat keltettek. Ama nagy zoológiái munka, mely, mint a világkörüli utazásnak első eredménye jeles szaktudósok közreműködése mellett eddig megjelent, s mely oly hathatósan előmozdította és emelte a forró-földövi állat- és növényvilág körüli ismeretünket, úgy szólva csak első osztalékát képezé azon szellemi nagy tökének, melyet ő az útjában egybegyűjtött észleletek és tapasztalatok nyomán szerzett magának.

Irodalmi működése ezen első korszakából felemlíthetjük a világkörüli utazásának leírását s a geológiai munkák és értekezések egész sorát, melyek mind 1842 és 1846 körül keletkeztek.

Az utazások összes irodalmában alig ismerünk művet, melynek olvasása annyi szellemi élvezetet és tanulságot nyújtana, mint világkörüli utazásának klasszikus leírása nyújt az olvasónak. E munka, — mely 1845-ben jelent meg először Egy természetbúvár utazása a világkörül címen, — tekintve becses tartalmát, valamint szellemes és élvezetes előadás-módját és irályát, mondhatni páratlan a maga nemében; s mindjárt első megjelenésekor úgy a szaktudósok, mint a művelt angol közönség figyelmét és érdeklődését rendkívüli mértékben fölébresztette a ritka szellemű fiatal szerző iránt. Valahányszor ezen naplószerűen írt munkának bármely részét, például a Galápagos és a Tahiti szigetekről, vagy a Dél-Amerikáról szóló fejezeteket újra meg újra elolvasom, mindannyiszor meg kell győződnöm azon igazságról, hogy e munka szerzője ama ritka írókhoz tartozik, kik néhány találó szóval és mondattal egy vidék jellemző sajátságait oly egyszerűen és híven, s egyszersmind oly élénken bírják ecsetelni, mintha ennek hű tükörképét látnok szemeink előtt lebegni.[11]

Ugyanezen korszakban jelent meg Darwintól a legtöbb geológiai munka és értekezés. A kisebb geológiai értekezések közül, melyek többnyire a londoni Geological Society évkönyveiben, vagy egyes angol tudományos folyóiratokban jelentek meg, felemlíthetjük: 1. A vándorkövek elterjedéséről s az egyidejű nemréteges lerakodásokról Dél-Amerikában (1842).[12] — 2. A régi jégárak hatásáról Carnarvonshire-ben és az úszó jég által tovaszállított vándorkövekről (1842).[13] — 3. Némely Dél-Amerikában észlelt vulkanikus tünemények összefüggéséről s a hegyláncok és a vulkánok képződéséről.[14] — 4. A finom porról, mely az Atlanti-tengeren a hajókra szokott lehullani (1846).[15] — A Falkland-szigetek geológiai viszonyairól (1846).[16]

Darwin azonban ugyanezen időben, részben később, még más nagyobb és fontosabb geológiai munkákat is irt. Ilyen péld. Geológiai vizsgálatok a vulkáni szigetek és Dél-Amerika egyes részei körül cím alatt közzétett munkája, melyben rövid megjegyzések is foglaltatnak Ausztrália és a Jóreménység fokának geológiai viszonyairól.[17]

Legbecsesebb és legfontosabb azonban e munkák között: A korall-szirtek szerkezetéről és elterjedéséről irt műve, mely legott az első kiadás után szerzője nevét még a legtávolabbi tudományos körökben is híressé tette.[18][19]

Ugyanis a korall-szirtek és szigetek már régóta felköltötték a tengeri utazók és természettudósok figyelmét és bámulatát. A tudósok jól tudták, hogy a korall-szirtek valódi alkotói és építői azon élő tengeri munkások, melyek eleven virágok alakjában tömérdek számmal népesítik a tenger fenekét,[20] s a vízben feloldott mésznemű anyag földolgozása és kiválasztása által lassanként szárazföldeket (kontinenseket) növesztenek ki az óceán mélyéből; de hogy az alakra, szerkezetre és elterjedésre nézve annyira eltérő korall-szirtek (korall-padok, zátonyok, atollok) mily általános okoknak köszönik létüket: azt Darwin előtt még senkinek sem sikerűit átalános teóriával megfejteni. Neki ugyanis már a világkörüli utazása alatt bő alkalma nyílt a Csendes-óceánban szétszórt számtalan korallszigetet,[21] a virágállatok vagy polipok természetét, s azon egész forróövi nagy területnek geológiai viszonyait behatóan tanulmányozni, s e tanulmány alapján később sikerült az ő kutató és helyesen kombináló szellemének mind e tünemények összességét megfejteni egy elmélet által, mely szerint a korallszirtek legkülönbözőbb alakulatai mind ugyanazon tényezőkre vezethetők vissza. Mindenekelőtt bebizonyította, hogy a virágállatok aránylag csak csekély mélységből kezdik építő munkájukat, s hogy az élő korallok legföljebb 30 - 40 m. mélységig terjednek, ennél nagyobb mélységben pedig csak mészvázaik vagy a hullámcsapások okozta törmelékeik találhatók. Konstatálta továbbá, hogy a korall-állatok csak tiszta tengeri, nem félig sós (Brackwasser) vízben élnek, melynek hőmérséklete legalább is 19° C.-nyi, s csak bizonyos szintig az árapály állása alatt; a szárazán maradtak pedig nemsokára elvesznek.

E tényekből ő azt következtette ki, hogy maguk a korall-állatok — mivel nem képesek nagy mélységben építeni — nem lehetnek közvetetlen okai a tenger mélyéből kiemelkedő szirteknek vagy szigeteknek. Darwin továbbá a saját és más kutatók észleleteit egyesítve bebizonyította, hogy az óceán borította területek függőleges ingadozásoknak, vagyis emelkedő és süllyedő mozgásoknak vannak kitéve; mely tényezőből valamennyi idetartozó tünemények, szerinte, könnyen magyarázhatókká válnak. Darwin ezen elmés magyarázata, mely állhatatos kutatásának fontos vívmányául tekinthető, maiglan sincs más, jobban megállapított, elmélet által helyettesítve, habár Dana[22] és Semper újabb észleletei szerint a korall-szirtek alakulatának egyes részletesebb tüneményére nézve még a polipok speciális növekedésbeli viszonyai s a tengeráramlások mozgásirányai is befolyással lehetnek.

IV.
Zoológiái alapmunkája a Cirripediákról

Ezen, a geológia körébe tartozó messze ható vívmányon kívül, Darwin fáradhatatlan kutató szelleme ugyanekkor csendes magányában még más, szorosan vett zoológiái tanulmányokkal is foglalkozott, t. i. a Cirripediák vizsgálatával, melyeknek eredményét egy két kötetű nagy klasszikus monográfiába foglalta egybe, mely a Royal Society kiadásában jelent meg 1851 - 1854. számos eredeti illusztrációval; mihez később még a fosszilis Cirripediák leírását tartalmazó paleontológiai monográfia is hozzájárult.[23]

E nagy zoológiái munkában, mely egyik nélkülözhetetlen alapművét képezi a speciális zoológiának, Darwin nem csak rendszertanilag írja le ez érdekes tengeri állatokat, hanem azonfelül bonctani és mikroszkopiái vizsgálatok nyomán még azoknak legfinomabb szerkezetét, fejlődés- és életviszonyait is előadja, sőt azokat még paleontológiai szempontból is tárgyalja.

Valóban, Darwin azon ritka búvár volt; ki, bármely tárgy kutatásához fogott, éles búvárszelleme őt mindig biztosan valamely új, érdekes ténynek vagy titkos életviszonynak fölfedezésére vezette. Így a Cirripediák vizsgálatánál is sikerült neki ez állatok némely faja és neménél fölfedezni az igen parányi törpe póthímeket (Complemental males) s egyszersmind konstatálni, hogy a Cirripediák osztályában, mely állatokat addig kizárólagosan hermafroditáknak tartottak, vannak különivarú fajok is, és hogy ez utóbbiaknál a rendes nagyságú közönséges hím egyéneken kívül a parányi póthímek szintén előfordulnak.

Mindezen nagybecsű, részben korszakalkotó munkák, melyekkel Darwin állattani és földtani ismereteinket gazdagította, s melyek az ő éles búvár és induktív szelleméről fényesen tanúskodnak, már magukban elegendők voltak arra, hogy neve az illető tudományos körökben megörökíttessék. Ő azonban e sokoldalú tudományos munkálkodása mellett minden szabad idejét még egy más, sokkal nehezebb és fontosabb kérdésnek megoldására fordította; értem a fajok keletkezésének kérdését, mellyel ő — bár gyakori félbeszakításokkal — már a világkörüli utazása óta a legnagyobb állhatatossággal foglalkozott.

V.
A fajok keletkezésére vonatkozó kérdésnek rövid története;
a természetrajzi tudományok állapota Darwin föllépése előtt

E tárgy, úgy látszik, már régóta foglalkoztatta a tudósok és költők szellemét, s a klasszikus ókor egy híres bölcsésze, a milétoszi Anaximander (a 7. században Kr. előtt), azt tanította, hogy az egyik állat a másikból fejlődött, s hogy valamennyi állat — az emberrel együtt — eredetileg vízben élt.[24] Ezen átalakulásnak, vagyis transzmutációnak fogalmát, mely önként merült fel minden gondolkozó szellem előtt, már a legrégibb kozmogóniákban, különböző népek meséiben, valamint Ovidius Metamorphosiseiben is feltalálhatjuk, habár az ily eszméknek, mivel közvetetten észleletekre nem támaszkodnak, semmi tudományos értékük nem volt. De a későbbi századokban is nem egy tudós munkáiban találkozunk hasonló nézetekkel, kivált a mióta az égitestek fizikája, az asztronómia s a geológia fényes haladásnak indultak, így Harvey (a 17. században), Kant, Herder,[25] Erasmus Darwin (a 18-ik században), Lamarck, Etienne és Isidor Geoffroy Saint Hilaire, Oken, Goethe, E. v. Baer stb. (a jelen század elején) nyilvánították, bár nem eléggé és nem kellően indokolva, vagy csak általánosan, ama nézetüket, hogy a szerves testek fejlődés, és nem teremtés útján keletkeztek, hogy nem változatlanok, s hogy az összes szerves világ folytonos átalakulásban és tökéletesedésben van. Ezen eszmék és hipotézisek azonban, főleg a biológiai tudományok akkori fejletlen és kiskorú állapota miatt, a régibb túlkonzervatív iskola zsibbasztó nyomása alatt e század közepéig csak csírájukban szunnyadoztak, míg végre a természettudományok előrehaladásával egy férfiúnak sikerűit egy általánosan elfogadható elmélet által megfejthetővé tenni azt, a mi mind eddig megfejthetetlennek látszott. E nagy férfiú és reformátor Darwin volt, ki a természetes kiválás (natural selection) tanával új korszakot nyitott meg a biológiai tudományok számára.

És most azon kérdés merül fel előttünk: vajon mi indította őt arra, hogy e fontos kérdéssel foglalkozzék, s úgy szólva egész életét ennek a megfejtésére szentelje.

Mindenekelőtt igen valószínű, hogy a fiatal Darwin már híres öregatyjától (Dr. Erasmus Darwin) örökölt hajlamánál fogva érzett különös vonzalmat a tárgy iránt. Ismeretes továbbá, hogy századunk elején, kivált a 30-as években, a tudományos körök figyelme a legélénkebb érdeklődéssel fordult a tárgy felé s nem csekély mozgásba hozta a tudósok szellemét. Alig szenved tehát kétséget, hogy a mi Darwinunk, ki tanulmányait végezve épen ekkor készült világkörüli útjára, az általános mozgás hatalma alatt szintén figyelemmel kísérte a tárgyat.

Ugyanis a párizsi Akadémiának 1830 február 23-én tartott ülésén történt, hogy annak egyaránt kitűnő két tagja, t. i. Cuvier G. és Geoffroy Saint Hilaire E. között a tudomány történetében örökké emlékezetes vita támadt. Cuvier, ki úgy zoológiái és összehasonlító bonctani, mint paleontológiai roppant ismereténél s óriási tekintélyénél fogva tagtársát és elleneseit jóval felülmúlta, a fajok és típusok változatlanságát s egymástól való függetlenségét védve, az ismételt teremtések nézete mellett nyilatkozott; ellenben Geoffroy Saint Hilaire E. a fajok változékonyságát s egyes alakoknak csupán a külső viszonyok befolyása alatt (monde ambiant) álló s attól függő természetes származását igyekezett bebizonyítani. Azonban, amint ez érdekes kérdés megfejtése már 11 évvel azelőtt Lamarcknak,[26] sőt 15 évvel Lamarck előtt Darwin Erasmus-nak nem sikerült, mégpedig azért, mert fejtegetéseik részint önkényesek és tévesek, részint elégtelenek voltak: éppúgy E. Geoffroy, kinek minden érvét könnyűszerrel cáfolta meg Cuvier, most sem volt képes a transzformáció tana részére kivívni a győzelmet.

Geoffroy-nak eme szellemi csatavesztése után hosszú időszak következett, melyben a tudomány az úgynevezett exact empiria egyedüli uralma alatt állott. A tudomány e korszakában senki sem kételkedett már a fajok állandóságában, s a természetrajzi tudományokban senkinek sem jutott eszébe az észlelt tényeket megfejteni, vagy azokat a természetes okokra visszavezetni. Mindenki a tudomány legmagasabb céljának tekintette a vizsgálat alapján szerzett minél nagyobb számú tényeket lehetőleg pontosan leírni s azokat bizonyos rendszer szerint csoportosítani. Legfontosabb munkának tartották meghatározni a faj (species) fogalmát s kitudni, vajon melyek a jó és melyek a rossz speciesek? így aztán gyakran megesett, hogy míg az egyik tudós valamely alakot jó fajnak nyilvánított, addig a másik azt rossz fajnak, vagy csak fajváltozatnak, vagyis fajtának (varietas) nézte. A tudomány ezen szellem-zsibbasztó állapotában az akkor általánosan uralkodó nézet nyomán úgy a zoológusok mint a botanikusok legfőbb feladatuknak tekintették megismerni, rendszertanilag meghatározni és leírni a természetben talált alakokat, ezen — mint mondták — megtestesült eszméit a teremtőnek; mit sem törődvén azzal, vajon miként fejlődtek ez alakok s mily okbeli viszonyban állnak azok úgy egymással, valamint a növény- és ásványországgal; vagy mi az tulajdonképpen, a mi az alakok közti nagyobb vagy kisebb hasonlatosságot létre hozta.

E szűkkörű és egyoldalú felfogás szerint — melynek, fájdalom, még most is vannak itt-ott egyes képviselői — az állat- és növénybúvár érdemét annál magasabbra becsülték, minél nagyobb volt az általa meghatározott és leírt új fajok száma.

A tudomány eme kiskorú állapota dacára találkozott mégis itt-ott oly gondolkozó állatbúvár, akit ezek az akkor uralkodó nézetek ki nem elégítettek, ki bíráló és induktív szellemmel törekedett a tünemények természetes okait is — amennyire lehetett — megfejteni. Így a szellemes embriológus C.E. Baer[27] már 1828-ban egyik jeles munkájában, a kifejlődésnek egyáltalános törvényét igyekezett megállapítani, mely szerinte a szerves világban uralkodik; csakhogy ő az állatok átváltozását és tökéletesbülését a szellemnek folyton előhaladó győzelméből az anyag felett akarta megmagyarázni. Az állatok és nővé- nyék átváltozását, sőt az embernek is valamely majomféle emlőstől való származását állították Darwin előtt még más búvárok is, de ezek egyikének sem sikerült a fajok leszármazását egymástól kielégítően megfejteni.

VI.
Darwin természetes kiválás elméletének
legelső megfogamzása és érlelődése

Hogy Darwin elmélete nem rögtön szülemlett meg szellemében, mint Jupiter fejéből Minerva, hanem csak hosszú és fáradságos kutatás, csoportosítás, mély gondolkodás és elmélkedés által érlelődött hosszú időn át, míg megalkotója azt végre a nyilvánosság elé bocsátotta: legjobban kitűnik, ha öt magát lépésről lépésre követjük e szellemi munkában.

Midőn világkörüli utazásom alatt — írja Az állatok és növények elváltozása domesztikáció alatt című munkájában, — meglátogattam a Galápagos szigetcsoportot, mely körülbelül 500 angol mérföldnyi távolságban fekszik Délamerika partjától a Csendes-óceánban, és ott oly sajátszerű madár-, hüllő- és növény-fajokat találtam, a milyenek másutt sehol elő nem fordulnak e világon; de amelyek majdnem valamennyié amerikai jelleggel bírt. A sokszavú rigó (Mimus polyglottus) énekében, a dögkeselyű (Cathartes aura) éles, durva hangjában, a karos gyertyatartó alakú nagy Opuntiákon azonnal felismerhettem Amerika szomszédságát; es mindamellett e szigetek mégis oly sok mértföldnyi széles tenger által vannak elválasztva a szárazföldtől, s ettől úgy éghajlati, mint geológiai tekintetben különböznek. Még jobban meglepett engem azon tény, hogy e kis szigetcsoportnak minden egyes szigetén a legtöbb állat, habár közeli rokonságban voltak is egymással, fajilag mégis eltért egymástól.

Nem egyszer ama kérdést intéztem magamhoz, vajon mi módon keletkezhetett e sajátszerű sok állat és növény alak e szigeteken? Erre a legegyszerűbb feleletnek látszott az, hogy e különböző szigetek lakosai mindannyian egymásból keletkeztek, s a származás e folyamata alatt egyszersmind módosulásokon mentek keresztül; valamint, hogy az összes szigetcsoportnak valamennyi lakói, a legközelebbi kontinensről — Amerikából — származtak, mint a honnan természetesen az áttelepedés történhetett. — Az azonban megfejthetetlen problémának látszott előttem sokáig, hogy az erre szükséges módosulatok miként állhatták be s mi által fokozódtak oly mérvben? — s ez bizonyára még soká így maradt volna, ha később nem tanulmányozom a domesztikáció eredményeit s ez által nem jutok az állattenyésztés helyes felfogásához. Mihelyt ez eszmét teljesen magamévá tettem, — Malthus-nak a Népesedésről című műve átolvasása után — azonnal beláttam, hogy az állatok és növények túlságosan gyors szaporodásának múlhatatlan eredménye a természetes tenyésztés vagy kiválás; mert az állatok életszokásairól tett hosszú előtanulmányaim alapján teljes mértékben tudtam méltányolni az átalános versenynek, vagyis úgy nevezett életért való tusának a hatását.

Mielőtt még a Galápagos szigeteket meglátogattam volna, — folytatja tovább Darwin, — északról délfelé tett utamban Dél-Amerika mindkét oldalán, sok állatot gyűjtögettem, s mindenütt amerikai alakokkal találkoztam a lehető legkülönbözőbb életföltételek mellett; ugyanazon sajátszerű nemekhez tartozó fajok más fajokat helyettesítvén. Hasonlót tapasztaltam akkor, mikor a Kordillerákat megmásztam, a sűrű trópusi erdőkbe behatoltam és Amerika édes vizeit átkutattam. — Később azután meglátogattam a Föld más vidékeit, melyek minden életföltételeikre nézve Délamerika egyes részeivel hasonlíthatatlanul jobban megegyeztek, mint ahogy a kontinensek különböző részei egymáshoz hasonlítottak; és mindemellett e területeken, úgy, mint Ausztráliában és Afrikában, lehetetlen, hogy azonnal föl ne tűnjék a termékeknek teljes különbsége az utazó előtt. Így az eszme újra fölmerült bennem, hogy a közös származás Dél-Amerika előbbi lakosai vagy ültetvényeseitől magyarázhatja meg egyedül az amerikai típusok túlnyomó elterjedését azon egész nagy régióban.[28]

Ugyanezen eszmék támadtak benne, mikor Dél-Amerikában a föld különböző rétegeiben talált s már régóta kihalt állatok maradványait a még jelenleg élőkkel egybehasonlította.

Így történt azután, hogy Darwin, a mint, útjáról visszaérkezvén, Naplója feldolgozásához fogott, e munka alatt 1837-ben úgy tetszék neki, hogy a fajok keletkezésének kérdésében lehetne talán valami eredményre jutni, ha mindazokat a tényeket türelmesen összegyűjtené és egybevetné, melyek bármily vonatkozással lehetnek e kérdésre s ennek megfejtéséhez valamiképen hozzájárulhatnak. Midőn ezt öt éven át tettem, — folytatja tovább A fajok eredetéről írt munkája bevezetésében — bátorkodtam e tárgy fölött kissé mélyebben gondolkozni és róla néhány rövid megjegyzést fogalmazni, melyeket további két év múlva (1844-ben) egy kis vázlat alakjában bővebben kifejtettem, hozzácsatolva ama végkövetkeztetéseket, melyek nekem valószínűeknek látszottak; és attól az időtől fogva kitartóan és állandóan foglalkoztam e tárggyal.[29]

Így ír Darwin 1859-ben, tehát 22 évvel azután, hogy e művéhez legelső gondolata megfogamzott, és 15 évvel azután, hogy annak első vázlatát kidolgozta és szerencsére, néhány oly meghitt barátjának mutatta meg, mint Ch. Lyell, Dr. Hooker és A. Gray.

VII.
Wallace föllépése, irodalmi működése,
összehasonlítása Darwinnal

De míg Darwin szelleme e nagy kérdés megfejtésével foglalkozott, azalatt és ugyanekkor a Föld másik végén Alfred Russel Wallace[30] fiatal búvár hasonló irányban működött. Ezen, Darwinnál 14 évvel fiatalabb természetvizsgáló, ki, miután elébb (1847-ben) Henry Bates barátjával Dél-Amerikába utazott, s ott az Amazonas folyam és Rio Negro vidékét állattani szempontból több esztendeig vizsgálta volna, — később (1854-ben) Kelet Indiába ment azon célból, hogy a maláj nagy szigetcsoportban - az orángután és paradicsommadár hazájában — az állatvilágnak különböző alakjait s azok elterjedését, egymáshoz való viszonyait és élettüneményeit helyben tanulmányozhassa. Wallace, ki a maláj szigetek állatvilágát mindössze 8 évig tanulmányozta és szintén a faj ok keletkezésének kérdésével foglalkozott, 1858-ban Ternate-ből egy erre vonatkozó dolgozatot küldött be Darwinnak azon kéréssel, hogy azt a Linnean Society ülésében előterjeszteni szíveskedjék. Darwin, nem csekély meglepetésére, azt találta, hogy ez értekezés oly vezéreszméket tartalmaz, melyek a már 20 év óta készülőben lévő nagy munkájában szintén bennfoglaltatnak, melyben a fajok keletkezésének megfejtésére a természetes kiválás teóriáját alkalmazta s mely munkának vázlatát s ennek tartalmát néhány jó barátja már az előtt ismerte. Darwin a fölötti zavarában, hogy miként lehetne úgy fiatal barátja, mint saját személye irányában igazságosan eljárni, az ügyet eldöntés végett Dr. Hooker és Sir Lyellre bízta s ez utóbbiak tanácsára és unszolására végre elhatározta, hogy saját munkájából rövid kivonatot fog közölni ugyanazon ülésben, melyben egyszersmind Wallace értekezése is felolvastatnék.

Ez csakugyan megtörtént a Linnean Society 1858 július 1-én tartott, örökké emlékezetes ülésén, melyben a két szakbúvárnak nagy horderejű, ugyanazon alapeszméket tartalmazó, bár egymástól függetlenül készült értekezése roppant nagyszámú közönség jelenlétében s a tudósok nem csekély bámulatára legelőször bocsáttatott a tudományos világ elé.[31]

Darwin nemsokára azután sajtó alá rendezé a Fajok eredete című nagy munkáját, melynek első kiadása már 1859-ben megjelent. De ha Darwinnak saját munkái iránt való szigorúságát és lelkiismeretességét számba vesszük, úgy igen valószínű, sőt bizonyos, hogy ő a Wallace munkálata folytán közbejött kényszerítő körülmény nélkül a fajok eredetét fejtegető nagy munkáját még ekkor nem bocsátja a nyilvánosság elé.

Mert, habár a munka nagyobbára kész volt is, még mindig talált benne hézagokat, melyeknek kiegészítése és legyőzése még sok évi munkát követelt, — különösen hiányoztak benne még az elméletének kellő támogatásához szükségelt, az emberre, valamint a házi állatok és kultúrnövényekre vonatkozó bizonyítékok.

De másrészt mind a két búvár, úgy Darwin, mint Wallace jellemének igazi nagyságát tünteti fel ama körülmény, hogy habár egymástól egészen függetlenül, csaknem egyazon átalános alapkövetkeztetésekre jutottak e kérdésre nézve: ők azért sem gyűlöletes polémiába, sem prioritási vitába sohasem bocsátkoztak.[32] Mindegyik szívesen és teljesen elismerte a másiknak jogát s azt tiszteletben tartotta. Mind a kettő még később is egymástól függetlenül s nem egyszer ugyanazon irányban dolgozott. Wallace a tudománynak szint oly óriási munkása volt, mint Darwin, de nem bírt oly terjedelmes és mindent felölelő áttekintéssel s oly mélyen beható, kutató induktív szellemmel, mindamellett az állatvilág egyes viszonyait mélyebben és részletesebben tanulmányozva, ez által nemcsak hatalmasan előmozdította Darwin elméletét, de az Állatok földrajzi elterjedéséről írt munkájával egyszersmind az állattan e nagy körét egészen új alapra fektetvén, tudományos megalapítója lett az újabb állatföldrajznak. Es habár Wallace később — mint tudjuk — a modern miszticizmus (spiritizmus) ködös útvesztőire tévedve, némely tekintetben, kivált az ivarbeli kiválást illetőleg, Darwintól egészen eltérő véleményen volt,[33] munkáiban mégis mindig a legnagyobb tisztelettel s érdemeinek teljes elismerésével nyilatkozik róla. Számos munkái közül egyikben sem találjuk a panasznak legkisebb árnyékát, vagy a bánkódásnak és sajnálatnak leggyengébb kifejezését sem a felett, hogy a természetes kiválás elmélete egyedül Darwin nevéhez fűződve terjedt el a világban. Sőt éppen ellenkezőleg, őszintén örült azon nagy lendületnek és haladásnak, melyet ezen elmélet Darwin hatalmas szelleme által újabb időben nyert. Semmi sem jellemezheti jobban Wallace jóságát, szerénységét és igazságszeretetét, mint egyik munkája bevezetésében az olvasóhoz intézett saját szavai. Egész életemben éreztem — írja ezen művében,[34] és most is érzem a legélénkebb megelégedést az iránt, hogy Darwin e tárggyal sokkal előbb foglalkozott, mint én, s hogy a fajok eredetére vonatkozó nehéz munkának terhe nem rám nehezedett. Régóta, tapasztalásból ismerem saját erőimet, melyek, jól tudom, erre egyáltalában nem lettek volna elégségesek. Sokkal képesebb és tehetségesebb férfiak elismerik, hogy nem bírják ama fáradhatatlan türelmet, mely a különféle tények óriási halmazának összegyűjtésére kívántatik; nem bírják ama bámulatos szellemi tehetséget, hogy e tényeket kellően csoportosítva fel is használhassák; — nem azon kiterjedt és pontos fiziológiai ismereteket,— nem azon éleselméjűséget a kísérletnek kigondolására, sem az ügyességet azok sikeres megejtésére; — s hogy az előadásra nem bírnak azon bámulni való, egyaránt világos, szabatos, meggyőző és bírálgató irállyal; — mind oly tulajdonságok, melyek harmonikus egyesülése Darwin személyében, valamennyi most élő ember között talán öt tette a legképesebbé és legalkalmasabbá a nagy munkára, melyre vállalkozott, melyet sikeresen be is végzett. Íme ezen valóban nemes szavak legjobban fejezik ki Wallace tiszteletét s őszinte véleményét Darwin munkája felett. Valóban, az angol nemzet büszkén mutathat mindkét ritka fiára, kik úgy a szellem, mint a jellem nagysága tekintetében méltán tekinthetők a tudósok mintaképeinek.

VIII.
A fajok eredetére vonatkozó alapvető munkájának általános hatása. A háziállatokról
és kultúrnövényekről, — az ember származásáról és ivari kiválásról, — az indulatok
kifejezéséről szóló munkái

Darwin ezen, a fajok eredetét magyarázó, korszakalkotó munkájával, mely azóta (1859 óta) 6 kiadásban és 22 ezer példányban angolul, és valamennyi művelt nemzet nyelvén fordításban is megjelent,[35] a benne kifejtett természetes kiválás (Natural Selection) elmélete által természetes okokra vezette vissza a fajok eredetét. Elméletét t. i. 1. az egyes egyének elváltozására 2. a változott jellemek átöröklésére és ivadékról ivadékra való fokozódására; 3. a szerves világban általánosan uralkodó életversenyre vagyis a létért való tusára, és 4. az ezek folytán lassanként átváltozott és a viszonyokhoz képest legalkalmasabb alakoknak fennmaradása és kiválására alapítja.[36]

E században alig ismerünk teóriát, mely a természettudományok körében oly általános érdeklődést keltett és oly nagy változást idézett volna elő az eszmékben és nézetekben, mint Darwin ezen elmélete. De vajon lehet-e az, hogy általános feltűnést és érdeklődést ne keltsen az oly jól és sok oldalról támogatott elmélet, melynek feladata megvilágítani a természet leghomályosabb titkait s megoldani az eddig megfejthetetlen problémákat, — az elmélet, melynek célja kimutatni az összes szerves világ létének s folytonos fejlődésének azon alaptörvényét, mely szinte úgy uralkodik rajta időben és térben, miként a nehézkedés törvénye az égi testeken, a kémiai rokonság minden anyagon; s amely alaptörvényre könnyen visszavezethetők minden egyéb, az élő világban eddig ismert törvények és tünemények.

Ez alaptörvény nem egyéb, mint a Darwin által megállapított fejlődési törvény a természetes kiválás útján; mely e szerint egyaránt, mindenkor és mindenütt uralkodik az összes szerves világban éppúgy, mint ennek minden egyes egyénében.

Darwin A fajok eredetéről írt alapvető munkájának megjelenése után a hatvanas és hetvenes években több más, igen fontos munkát is írt, melyek elméletét még jobban támogatják. Így A háziállatokról és kultúrnövényekről szóló, s már 1868-ban megjelent művében ismét nagyszámú új bizonyítékot hozott elmélete részére;[37] egy másik még fontosabb, 1871-ben megjelent munkában pedig az ember származását és az ivari kiválást adja elő;[38] mely után nyomban Az indulatok (emóciók) kifejezéséről emberben és állatokban című más nagyobb munka következett 1872-ben.[39] E két utóbbi művében Darwin saját elméletét teljes sikerrel alkalmazta az emberre is, és annak úgy testi, mint szellemi tulajdonságait összehasonlítja az állatokéival. Ezen irányban a saját gyermekein megejtett észleletek alapján igen becses Adatok a gyermek fizikai tulajdonságai fejlődésének ismeretéhez zárják be ez igen fontos és érdekes munkák sorozatát.

IX.
Növénytani munkái s irodalmi működése későbbi időszakban.
A televényföld képződésére vonatkozó munkája

De mindezen nagybecsű munkák fölemlítésével még nem merítettem ki óriási munkásságának, folytonos és szüntelen búvárkodásának összes eredményét. Mert a geológiai, állattani, embertani és a fajok eredetére vonatkozó nagy munkáin kívül, Darwin termékeny induktív kutató szelleme a biológiai tudományok egy más rokon ágára, a phytobiologiára is kiterjedt. A lángeszű búvár ez által e tudomány részére új s eddig ismeretlen tért hódított a vizsgálatra s igy nem kevésbé fényes helyet vívott ki magának a növénytan terén is. E munkák sok évi oly vizsgálatokon, észleleteken és kísérleteken alapulnak, melyeket ő a hatvanas és hetvenes években nagyobbrészt saját kertjében és üvegházában tenyésztett élő növényeken végzett.

A nagyobb és fontosabb ily növénytani munkáihoz tartoznak a következők:

A különböző eszközökről, melyek segítségével az orchideák a rovarok által termékenyíttetnek.[40] — Az idegen- és az önmegtermékenyítés hatásáról a növények országában.[41] — A különböző alakú virágokról egy és ugyanazon fajhoz tartozó növényeknél (vagyis a heterostyl dimorph és trimorph növényekről).[42] — A kúszó növények mozgásairól és életmódjáról (életszokásairól)[43] továbbá — a növények mozgásképességéről[44] (t. i. azon rejtélyes mozgási tüneményekről, melyek Circumnutatió néven ismeretesek s a csírázó magvakon és növényeken, valamint a hajtásokon és leveleken észlelhetők, — vagyis a nycterotropikus és heliotropikus növényekről); végre a rovarevő növényekről szóló epochalis munkája.[45]

E nagyobb műveken kívül ugyanekkor több kisebb igen érdekes értekezést is írt egyes dimorf és trimorf növényekről, melyekben a különalakú virágokat s azok termékenyítésbeli viszonyait ismerteti; nevezetesen a kankalin (Primula), len (Linum) és a kosborfélék (Orchideák) virágairól s a Verbascum (farkkórók) nemben előforduló természetes korcsfajtákról. Mind e kisebb dolgozatai 1862 - 1868 közt jelentek meg a londoni Linnean Society közleményeiben.[46] Darwinnak e vizsgálatok által nemcsak a növények legbonyolultabb s eddig alig ismert életviszonyait sikerült számos észlelet és kísérlet nyomán megállapítani, de egyszersmind bebizonyította azt is, hogy finom észlelő képesség, éles, kombináló ész és kitartás mellett képes még a legközönségesebb tárgyakon is, milyen például a kankalin, len stb. a legérdekesebb tüneményeket ellesni s azokat következtetés által megfejteni.

Óriási szellemi munkássága azonban még ezzel sem érte határát. A fajok eredetéről általa felállított természetes kiválás elmélete, — mint minden új s az addigi nézeteket teljesen megdöntő elmélet mindjárt az alapmunka első megjelenése után (1859) nem egy oldalról volt kitéve heves támadásoknak. Bámulatos ama végnélküli kitartás, türelem és szellemi rugalmasság, mellyel Darwin alapmunkájának újabb meg újabb, bővített és javított kiadásaiban az elmélete vagy ennek egyes tételei és állításai ellen szaktudósoktól felhozott ellenvetések folytán nézetét módosítani, magyarázgatni, egyes esetben pedig új tényekkel s azokból vont következtetésekkel jobban és jobban támogatni s kibővíteni igyekszik, úgy, hogy Darwin tulajdonképpen egészen utolsó leheletéig folytonosan dolgozott elméletének minél teljesebb kiépítésén.

Amely tárgyat búvár szelleme felkarolt, azt ő soha meg nem szűnt figyelemmel kísérni s minden idejét és erejét vizsgálatára szentelni mindaddig, míg teljes eredményhez nem jutott, így már 29 éves korában, midőn a világ körüli útjáról még alig érkezett vissza, Darwin néhány észleletet közölt, a földi giliszták hatásáról a televény föld képzését illetőleg, egy — alig 5 oldalra terjedő — kis értekezésben, mely a londoni Geological Society munkálatai között jelent meg 1838-ban.[47] Hogy ezen érdekes tárggyal még később is többszöri megszakítások mellett mily buzgalommal, kitartással és eredménnyel foglalkozott, sok éven át, azt ama nagyobb A termőföld képződése a férgek hatása által című munkája legjobban bizonyítja, mellyel egy évvel halála előtt lepte meg a tudós világot. — Ezen úgy geológiai, mint gazdasági szempontból igen fontos munkájában, mely 1881-ben 6 ezer példányban jelent meg, számtalan észlelet és kísérlet nyomán megállapította, hogy a földi gilisztáknak igen fontos szerepük van a természet háztartásában, s hogy ezen, a földben roppant nagy számmal turkáló igénytelen férgeknek köszönheti az ember leginkább a televényföld (humus) képződését.[48] Valóban bámulni való – írja Darwin — ha meggondoljuk, hogy a humusznak összes mennyisége a Föld kerekségén a giliszták testén, bélcsövén ment keresztül, s hogy az minden 2-3 év alatt újra, meg újra ismét keresztül megy testükön. Az eke egyike az ember legrégibb és legbecsesebb találmányainak, de a férgek már sokkal előbb, az eke feltalálása előtt, rendesen szántották a földet s azt most is folytonosan szántják, úgyhogy kételkednünk kell, vajon van-e sok más oly állat a földön, melynek annyira jelentékeny szerepe volna a Föld történetében, mint ezen alacsony szervezetű lényeknek.[49]

X.
Darwin magán és családi élete.
— Jelleme. — Életszokásai és életmódja

Az eddigiekben a tudós Darwinról szóltunk. Igyekeztem irodalmi tevékenységét s tudományos műveit, melyek tőle 45 év alatt megjelentek, amennyire lehetett, történeti és kronológiai összefüggésben és sorrendben megismertetni. Tekintsük most Darwint, mint embert.

Kötelességünk, mégpedig kedves és kegyeletes kötelességünk kijelenteni, hogy e század egyik legnagyobb természetbúvára egyszersmind egyike volt a legjobb, legszerényebb, legtisztább jellemű embereknek, — egyike a legjobb polgároknak és a legszerencsésebb családatyáknak. Bármily nagy volt az ő tevékenysége és hatása a tudományra nézve, nem kevésbé magasan állott ő, mint ember és polgár, jellemének tisztasága és magasztossága által.

Darwin, mikor megnősült, 29 éves volt, s nejével 43 éven át a legboldogabb házasságban élt. E házasságból 2 leánya és 5 fia született,[50] kik amidőn meghalt, még mindannyian életben voltak. Megjegyzendő, hogy fiai közül ketten, úgymint Francis és George részt vettek atyjuk irodalmi tevékenységében az által, hogy vizsgálatainál segítségére voltak. Jelesen a Növények mozgásképességéről című munkája Francis fia közreműködése mellett jelent meg; egy másik A kúszónövényekről írt művéhez pedig a rajzok George fiától valók.

Darwin már 30 éves korától kezdve — házasélete első éveiben — visszahúzódva élt a nagyvilágtól, kedves falusi magányában, Down birtokán, szeretett felesége, gyermekei és néhány jó barátja társaságában, mely utóbbiak közül itt csak a híres John Lubbockot emeljük, ki, mint High Elms birtokosa, csaknem közvetetlen szomszédja volt.

E visszavonult, csendes életre őt nagy részben a hosszú tengeri utazása alatt nagyon megrendült egészségi állapota indította, amiről barátai előtt nem egyszer panaszkodott. Ez okból kénytelen volt, amennyire csak lehetett, a zajos és izgalmas világvárosi életet kerülni, hová legföljebb csak akkor szokott volt berándulni, ha valamely értekezést a Geological vagy a Linnean Society ülésén elő akart adni. De még más oka, is lehetett visszavonult csendes életének.

Darwin kétségkívül a nyugalmat, szellemi függetlenséget és tudományát sokkal magasabbra becsülte, mint bármely tekintélyes hivatalos állást vagy személyes kitüntetést, s nem vágyódva sem tanári állásra, sem titkárságra vagy elnökségre bármely tudományos társulatnál, egyedül csak a tudomány egyszerű közmunkása akart lenni s maradni, és mint ilyen működni egész életében, hogy csak minél több idejét szentelhesse a kutatásoknak. Kétséget sem szenved, hogy e magányos és teljesen független falusi élete és állása igen hathatósan előmozdította a kiválás elméletének kiépítését, nagy munkájának teljes bevégzését, mert ha kénytelen lett volna Londonban élni s erejét különféle más irányban szétforgácsolni, úgy bizonyára nem bírta volna egész tevékenységét ama nagy probléma tanulmányozására és megfejtésére összepontosítani, mely még a világ körüli utazása alatt megfogamzott volt szellemében.

Csendes otthonában tettlegesen és kizárólag a házi állatok és növények életviszonyainak tanulmányozásával foglalkozott, s midőn egyes tudós vendégének, avagy barátainak szép zoológiai gyűjteményét, gazdag könyvtárát, dolgozó szobáját vagy nem kevésbé érdekes nagy kertjét mutogatta, rendesen azt szokta volt mondani: Íme, ez az én laboratóriumom, ez a legbiztosabb út, mely a kiválás teóriájához vezető.

Darwin ugyanis, a meddő spekulációk helyett, fontos kérdések eldöntése végett mindig közvetlenül a természethez, mint legnagyobb auktoritáshoz fordult. Hogy a domesztikáció által kultivált szerves alakokat (rasszok és korcsfajokat) minél behatóbban összehasonlíthassa a szabad természetben élő szervezetekkel (fajokkal és fajváltozatokkal), házánál mindig nagyszámú, s minden fajtájú galambokat tartott, melyeknek nagy részét buzgó és értelmes tisztelői szívesen küldözgették neki a világ legtávolabbi részeiből. Kertjében azon fölül a legkülönbözőbb fajtájú tyúkok, ludak, kacsák, tengeri nyulak és más házi állatok is voltak. A kúszó és egyéb növények körül való kísérleteit is saját kertjében ejtette meg; üvegházában forró övi orchideákat és egyéb oly érdekes növényeket tenyésztett, melyek biológiai vizsgálataihoz szükségesek voltak. Ugyanitt ejtette meg érdekes kutatásait a férgek (Lumbricinák) életmódjáról és hatásáról, valamint behatóbb észleleteit az állatok és növények életviszonyai és mozgásképessége körül. Ily módon bámulatos kitartással gyűjtögette ő az adatokat és bizonyítékokat a kiválás elméletének támogatására 42 éven keresztül, csaknem halála órájáig.

Ha meggondoljuk, hogy Darwin 1840 óta, tehát életének 31-ik évétől kezdve, főleg nagy utazásának fáradalmai következtében nem a legjobb egészségnek örvendett, s hogy ezen többé-kevésbé szenvedő testi állapota öt némely napokon egészen képtelenné tette a munkára: úgy azon nagy szellemi tevékenység és produktivitás, melyet ez akadályok dacára még is oly fényesen bírt kifejteni, bizonyára nagyon meglepő tüneményt képez. Erre nézve egyik barátja és kitűnő tudós, Prof. Asa Gray már 1874-ben megjegyezte róla: Annyi munkának összege, melyet ő már eddig is bevégzett, meghaladja még a legerősebbnek erejét is. Legbámulatosabb pedig, hogy mind e munkát folytonosan gyenge egészsége mellett egyáltalában győzhette.[51] És ha dacára a majdnem folyton gyengélkedő egészségnek és bámulatos szellemi tevékenységnek, mégis oly nagy életkort ért el: azt valószínűleg csak szigorúan rendezett életmódjának s azon körülménynek köszönhette, hogy minden némileg kedvező szabad óráját jól tudta felhasználni a tudományos munkára.

Darwin életszokásaira és életmódjára vonatkozólag megemlíthetők itt a következő jellemző vonások. Ő csak a zajtalan tevékenység szerény korlátái közt érezte magát otthonosnak. Ez okból nagyobb társaságokba sohasem járt, s Londonban is, a mióta Downba visszavonult, csak igen ritkán fordult meg. Fiatalabb éveiben — még a 60-as években is — mindennap reggel egy óra hosszat lovagolni szokott, mely élvezetről azonban az utolsó 12 évben egészen le kellett mondani hanyatló egészsége miatt; azóta csak gyalogsétákat tett saját kertjében, vagy a szomszédos mezőkön és réteken; ez útjában — majd az élő állatok és növények közvetetlen észlelésével foglalkozott, majd pedig a jó falusi néppel, kivált a gyermekekkel szeretett beszédbe ereszkedni, — kik mindig a legnagyobb tisztelettel és szeretettel voltak a barátságos, jó öregúr irányában.

Darwin rendesen 6, ritkán 7 órakor reggel szokott volt fölkelni s rövid séta után magában reggelizni; azután átnézve a beérkezett leveleket, a napnak további idejét vizsgálataival és tanulmányaival töltötte el dolgozó szobájában. Este a közös társalgó terembe ment, hol családja körében s egyes rokonérzelmű barátaival olykor kedélyes és élénkebb társalgásba ereszkedett, de azért mindig korán tért nyugalomra.[52]

XI.
Látogatás Darwinnál. — Személyének testi és lelki tulajdonságai.
— Egészségének hanyatlása. — Halála

Legyen szabad ez alkalommal azon benyomásról is szólnom, melyet Londonban való rövid tartózkodásom alatt — mintegy kilenc év előtt — Darwin személyisége rám tett. Midőn öt Downban saját házában meglátogattam, egészségi állapota ugyan nem engedte a hosszas társalgást, de azért mégis szíves volt csaknem egy óra hosszat velem kedélyesen és fesztelenül társalogni. A híres tudós egy mellékszobából botra támaszkodva lépett be a terembe, ahol néhány percig várakoztam reá. Kezet szorítva, igen szívesen fogadott s leültetve, maga is egy zsöllyében foglalt helyet. Elpanaszolta, hogy egy idő óta hanyatló egészsége nem engedi öt mindazon tudományos vizsgálatokat bevégezni, melyeket maga elé tűzött. A többi közt megemlékezett arról is, hogy munkáimat az izomrostok fejlődéséről és izomidegek végződéséről (német nyelven), valamint az ő elméletéről irt magyar művemet (melyeket néhány évvel előbb küldtem neki) örömmel fogadta. Igen sajnálja, hogy a magyar nyelvet nem érti. Majd elvezetett könyvtárába és dolgozó szobájába, hol néhány éppen vizsgálatban levő csírázó növénymagvakat mutatott. A kedélyes eszmecsere mellett vajmi rövidnek tetszett előttem az idő, melyet a nagy férfiú társaságában szerencsém volt eltölteni. Midőn végre távoznom kellett, szívélyesen búcsúzott el tőlem, kifejezvén, hogy nagyon örül, hogy alkalma volt személyesen is megismerkedni egy rokonérzelmű magyar szaktudóssal.

E találkozás a nagyszellemű férfiúval előttem örökké felejthetetlen marad. Még ma is, habár 9 év múlt el azóta, lelkem előtt lebeg érdekes személyének tekintélyes képe, szép szókratészi fejével, magas és széles homlokával, fehér és gyér hajával, sűrű bajuszával, hosszú fehér szakállával, végtelen jóságot és szelídséget visszatükröző, mély tekintetű nagy szemeivel, s ezek fölött elterülő két nagy bokros szemöldökével. dacára a szenvedés némi kinyomatának, termete nagyobbnak látszott a középszerűnél, s testalkatra még mindig erős és izmos volt. Külső fellépése, modora, magaviseleté s ruházata a finom műveltségű angol gentlemanéhez vagy valamely arisztokratáéhoz hasonlított, megáldva teljes lelki nyugodtsággal és igen szeretetre méltó kedélyes hangulattal. Családi élete, kedves művelt nejével és gyermekeivel a boldog házas életnek valódi mintaképe volt. A klasszikus zenét — kivált Mozartot, Haydnt és Beethovent nagyon kedvelte s a legnagyobb élvezettel hallgatta a leányai és fiai által eljátszott egyes zenedarabokat.[53] Mint hatósági személy köztisztelet tárgya volt az egész környéken.

Saját érdemei iránt mindig igen szerényen nyilatkozott, ellenben más tudósok valódi érdemeiről mindenkor elismeréssel beszélt és irt; sőt mások ellen véleményét, vagy megjegyzését, ha azok igazságáról meggyőződött, készséggel fogadta; míg ellenkező esetben azokat csak ellenérvek és új tények által igyekezett megcáfolni a leggyengédebb módon. Egyesek igazságtalan és korlátolt támadásait pedig mindig a legnagyobb lelkinyugalommal, (legföljebb démokritoszi mosollyal fogadta). Az őt olykor látogató tudósok iránt mindig előzékeny, szívélyes és őszintének mutatkozott, de a sok és bő beszédnek sohasem volt barátja. Az irigység, féltékenység, hiúság a legcsekélyebb árnyékot sem vethetnek jellemére. A tudományt teljes odaadással minden önzés nélkül művelte, az igazságot csak önmagáért szerette anélkül, hogy életében valaha tekintettel lett volna saját személyének érdekére. A híres férfiaknak oly gyakori rugói, az ambíció és hiúság legkisebb helyet sem találtak kebelében. Kitüntetéseket keresni sohasem jutott eszébe, habár a világ legelső tudományos testületéi választották öt tagjukká.

Darwin igénytelen és szerény jellemét legjobban tanúsítja azon érdekes eset, hogy egy londoni könyvkiadónak, ki néhány évvel halála előtt az önéletrajz kiadása céljából, életrajzi adatokat kért tőle, csak annyit irt: Nevem Charles Darwin, születtem 1809-ben, tanultam, körülutaztam a világot, és ismét tanultam, s még mindig tanulok.

De e nagy férfiúnak még élete utolsó évei és végső napjai is mindenkit a tisztelet és bámulat mély érzésére képesek indítani. Köztudomású dolog, hogy Darwin egészségi állapota a Föld körüli utazás fáradalmai folytán már régóta nem a legjobb volt. Szenvedő egészsége az utolsó tíz év alatt mindinkább hanyatlani kezdett s régi szívbaja miatt mind gyakrabban ismétlődtek a nehéz légzés es ájulás rohamai. E baj azonban nem tartotta őt vissza attól, hogy a rohamoktól szabad idejét saját kertjében vagy a környéken tett sétákra, vagy tudományos kutatásainak folytatására felhasználja. Sőt még halála előtt egy hónappal is (március 16. 1882) képesnek érezte magát a Linnean Society ülésén Londonban egy növénytani értekezést előadni, melyben a növények gyökérsejtjein es a klorofill-testecskéken szénsavas ammónium által beállott s mikroszkóp segélyével általa észlelt sajátszerű alakváltozásokról értekezett. — De még a halála előtti napon zsöllyeszékben ülve is vizsgált egy élő növényt, melyet a kertből szolga által hozatott be magának, s este lefekvés előtt még olvasott. Másnapra azonban (április 19-én) a gyengeség és kimerültség tünetei rohamosan növekedvén, délután 4 órakor felesége, két lánya és legidősebb fia Francis karjai közt lehelte ki magasztos, halhatatlan szellemét.

Ahová csak a civilizáció és tudomány fénysugarai elhatottak, mindenütt mély fájdalommal érezték, hogy egy lángeszű tudóssal, egy korszakalkotó búvárral, egy magasztos jellemű filozófussal és nagy kutatóval lett szegényebb a Föld.

Holt testét az összes angol nemzet egyhangú kívánatára Londonba vitték, és dacára annak, hogy Darwin saját családi sírboltjába, Downban akart eltemettetni, a család beleegyezése után, 1882. évi április 26-ikán délután a nagy férfiak dicsőség-csarnokában, a Westminster apátságban temették el, nagy ünnepi szertartással. Egyszerű koporsóján, melyet a koszorúk és virágok egészen eltakartak, egy érclemezen ez egyszerű szavak voltak olvashatók: Charles Robert Darwin, born 13th. febr. 1809. — died 19th. April. 1882. Szemfedelének szalagjait a legfényesebb családok tagjai és legelső tudósok, úgymint Argyll és Derby hercegek, Lowel észak-amerikai követ, Huxley, Hooker, Lubbock, Wallace és Spottiswoode tartották. Gyermekei (2 leánya és 5 fia) és unokái közvetetten követték a koporsót. E gyászmenetben részt vettek nemcsak a kormány és London városának főtisztviselői, a parlament tagjai, meg a külhatalmak követei, hanem az angol tudomány számos kitűnősége és valamennyi tudós társulatnak küldöttségei.

A gyászmenet Beethoven gyászindulójának a nagy orgonákon felhangzó magasztos zenéje kíséretével lépett a templomba, hol a legidősebb kanonok által elmondott egyszerű ima után a nagy szellemű tudós földi, maradványait közvetlenül Herschel asztronómus mellé, Newton szomszédságában, nem messze Davy, Faraday, Harvey-től helyezték el a sírboltba.

XII.
Darwin irodalmi működésének méltatása.
— Elméletének óriási hatása, és ennek okai

Miután e rövid rajzban Darwin életét, irodalmi működését és jellemét amennyire lehetett, történelmi összefüggésben előadtuk, végre még szellemi működésének összes hatásáról és jelentőségéről is szólnunk kell.

Darwin élete, szellemi működése és befolyása úgy a természettudományokra, mint az ember művelődéstörténetére oly lényeges és kimagasló részét képezi a 19. század második felének, hogy a történetíró, aki e korszaknak hű képét akarja nyújtani, csak igen tökéletlen művet adna, ha e nagy férfiú alakját előtérbe nem állítaná.

Ha tanulmányozzuk a nagy férfiak történetét, kik eszméikkel kiváló módon befolytak a tudományra vagy az emberek művelődésére, úgy azon meggyőződésre jutunk, hogy új eszméiknek hatása két mozzanattól van föltételezve; egyik az alkotó személy rendkívüli szellemi képességében, kitartásában, bátorságában és nagy jellemében rejlik; a másik a kor uralkodó szellemének bizonyos állapotában keresendő.

Vannak pillanatok a tudomány történetében, midőn az embereket mozgató régi eszmék lassanként hanyatlani s avulni kezdenek. Oly idők ezek, melyekben a tudományban eddig uralkodott módszerek és nézetek elégteleneknek bizonyulnak a tünemények megmagyarázására, s a tudomány emberei új korszakalkotó vezéreszmék után sóvárognak. Ha ily kedvező pillanatban a tudománynak egy alkotó szelleme jelenik meg, ellátva rendkívüli képességgel és az ahhoz szükséges kitartással és bátorsággal: valószínű, hogy a már előkészített talajban az új eszmék diadalra emelkednek.

Így, ha Darwin irodalmi működésének óriási hatására visszatekintünk, s keressük e rendkívüli eredménynek természetes megfejtését, ennek egyik tényezőjét főleg az ő óriási búvárszellemében, fáradhatatlan munkásságában és kitartásában fogjuk találni. De mindamellett nem szabad felednünk ama kedvező viszonyokat sem, melyeknek szerencsés együtthatása tette csak lehetővé az aránylag oly rövid idő alatt bekövetkezett nagyszerű eredményt. Darwin sajátszerű szellemi képességének kifejlődésére nézve nem utolsó tényezőül tekinthető az, hogy unokája volt ama híres Dr. E. Darwinnak, ki már a múlt század vége felé hasonló kérdések megfejtésével foglalkozott, s ki a fajok eredetére vonatkozó nézeteivel Lamarckot jóval (15 évvel) megelőzte, s akitől az ifjabb Darwin átöröklés útján bizonyára nemcsak az erre való hajlamot, de az ily bonyolult kérdések megfejtéséhez megkívántató képességet is nyerte.

Darwin továbbá fia volt egy nemzetnek, melynek eszméi és szokásai vezérszerepre látszanak emelkedni a többi nemzetek életében; — azon nemzetnek t. i. melynek kebeléből egy Shakespeare, egy Bacon, Newton, Harvey, Watt, Faraday, és a tudománynak több más hőse született. Nem csekély fontosságúnak látszik továbbá, hogy a nemzet, melyből Darwin származott, a házi állatok ésszerű tenyésztésével már 200 év óta komolyan és szenvedéllyel foglalkozik s úgy ebben, mint más praktikus munkákban felülkerekedik a többi nemzetek fölött.

Ehhez járul azon kedvező körülmény, mely Darwin egész későbbi irodalmi működésére döntő befolyással volt, hogy már üde ifjúságában teljes testi erővel megáldva, alkalma volt világkörüli utazása alatt a nagy természetet hosszabb ideig közvetetlenül s behatóan tanulmányozni s ez alatt a Földnek legérdekesebb vidékein gyűjteni a nagyszámú geológiai, növénytani és állattani adatokat későbbi vizsgálatai számára.

Munkáját elősegítette teljes anyagi függetlensége is, melynél fogva már ifjúságától kezdve önállóan élhetett falusi csendes magányában, saját birtokán, szeretett családja körében, távol a nagy város zajától s ennek szórakozásaitól, hol sine cura et procul negotiis életének legnagyobb részét kizárólag a búvárlatra s irodalmi működésre, szóval a nagy igazság földerítésére fordíthatta; saját költségén, tetszés szerint tenyészthetvén, — mintegy saját laboratóriumában — a vizsgálataihoz és kísérleteihez szükséges élő állatokat és növényeket, melyeken pontos észleleteit bármikor megejthette, munkájában gyakran támogattatva saját fiai által.

Hogy pedig a tudomány iránt oly melegen érdeklődő angol közönség is mennyire igyekezett saját részéről vizsgálatának sikerét előmozdítani, maga Darwin bizonyítja, midőn egyik művében elismeri, hogy az minden e célból nyilvánított kívánságát a lehető legliberálisabb módon teljesítés. Darwin ez által nem egy ízben a vizsgálathoz való becses anyagnak s nem egy adatnak jutott birtokába, melyeket angol tisztviselők, misszionáriusok, kereskedők s egyéb számos tisztelői neki a világ legtávolabbi részeiről is a legnagyobb készséggel küldözgettek.

Végre rokonérzelmű barátai, a kitűnő szaktudósok, mint Lubbock, Lyell, Hooker, Huxley, Wallace, Asa Gray stb. bizonyára szintén nemcsak szóval, de tettel is buzdítólag és élesztőleg hatottak szellemére, minden lehető módon támogatván őt a megkezdett nagy munkának kivitelében.

Kétséget nem szenved, hogy mindezen tényezők szerencsés közreműködése nem csekély befolyással volt Darwin irodalmi működésére.

De mindezekből még nem lenne eléggé megmagyarázható előttünk munkáinak óriási hatása, — nem tanelveinek oly rövid idő alatt bekövetkezett győzelme a tudományos világban. Az új és nagy igazságok rendszerint csak nehéz és hosszas küzdelmek árán arathatnak teljes diadalt és sikert. Tudjuk, hogy csaknem száz évnek kellett lefolyni addig, míg Kopernikusz tana legalább a tudósok körében el lett fogadva, és Newton nagy műve, megjelenése után még ötven év alatt is alig bírt átalános elismerést kivívni; Darwin pedig azon ritka szerencsében részesült, hogy még életében — alig 22 év alatt — sikerült elméletének diadalát megérni. E rendkívüli eredménynek okát főképpen annak tulajdoníthatjuk, hogy munkája épen a legalkalmasabb pillanatban jelent meg.

Gondoljunk csak vissza a Darwin előtti időszakra, azon időre t. i. midőn a tudomány már számos oly ténynek birtokában volt, melyek a régibb nézetekkel meg nem egyeztek, vagy ezeknek egyenesen ellentmondtak. A zoológusok és botanikusok nagy része kezdte belátni, hogy az egyes fajok közt emelt határok már nem eléggé élesek, s a komolyabb szisztematikusok, — dacára a még uralkodó Linné és Cuvier-féle nézetnek — már mindinkább kezdték beismerni annak lehetetlenségét, hogy a fajok és nemek, a nemek és családok közt valamely abszolút érvényű kritériumot találhassanak. Sőt a tudósok közül többen, — a változatlanság határát átlépve — nyíltan már azon nézetnek hódoltak, mely szerint a szerves világ élő alakjai folytonos és lassú átváltozásnak indulva, ez által mindig újabb meg újabb alakok keletkeznek. Ezen úgynevezett átváltozási eszmék (transzformáció) már Darwin előtt megvoltak, csakhogy akkor még senkinek sem sikerült a fajok vagy fajtáknak átváltozás-módját s azoknak okait bebizonyítani.

Emlékezzünk továbbá vissza még azon élénk, pezsgő mozgalomra, mely épen a 40-es és 50-es években a természettudományok többi ágaiban is mutatkozott s új tények, eszmék és igazságok fölfedezésével a tudomány haladását óriási módon biztosította. E haladás nem csekély mértékben készítette elő ama termékeny talajt, mely Darwin elmélete részére, a siker biztosítására oly lényeges volt.

A geológiában Ch. Lyell lépett föl a régibb nézetek ellen, midőn azt bizonyította be, hogy a földkéreg váltakozó rétegeit. Ugyanazon erők hozták létre, melyek még ma is, noha lassan, de szakadatlanul működnek. Ő volt az első, ki a véghetetlen idő eszméjét a Föld kifejlődésére alkalmazta, s egyúttal kimutatta, hogy parányi okok is képesek igen hosszú idő lefolyása alatt nagy hatásokat előidézni.

A fizikában J. R. Mayer az erő megmaradása elvének felállítása által szintén nem kevéssé mozdította elő Darwin eszméinek elfogadását. Midőn Mayer egyszer kimondta azon igazságot, hogy a valóságban csak egyetlen erő van, mely örök változásban kering a holt természetben ép úgy, mint az élőben, s hogy az erő formaváltozásai nélkül sem ott, sem itt nincs tünemény, akkor ezen elvből — a szerves világra alkalmazva — azt is lehetett következtetni, hogy az életfolyamat alatt mind az anyagnak, mind pedig az erőnek csak átalakulása történik, de az egyiknek vagy másiknak a teremtése soha.[54]

Továbbá A. de Candolle már Darwin előtt mondta ki azt, hogy ama természeti okok, melyek a szerves lények sokszerűségét létre hozzák, folytonosan működnek; ő volt — mint látszik — az első, ki a létért való küzdés eszméjét a növényország tüneményeire alkalmazta.[55]

A talaj előkészítésére nagy befolyással voltak azonkívül C.E. v. Baer, a híres embriológusnak vizsgálatai s azon nagy jelentőségű fölfedezése, mely szerint az egyedek fejlődése mintegy tükörképét képezi a fajok fejlődésének, valamint ama következtetése, hogy a most tökéletesen különböző fajok egyetlenegy törzsfajtól származtak, átalakulás útján.[56]

Ezen új igazságok és irányadó eszmék lassanként bizonyos ingadozást hoztak létre a természetrajzi tudományokban. Elérkezettnek látszott az idő, midőn a számos zoológiái, botanikai, paleontológiai és embriológiai új tényeket és tüneményeket a régibb nézet szerint megérteni lehetetlen volt. Márpedig a természettudományok végcélja ezeket nemcsak megismerni, hanem meg is fejteni, vagyis természetes okaira visszavezetni.

Es midőn a tudósok legnagyobb része már erősen kezdte érezni azon belső szükség kényszerítő hatalmát, hogy a szerves világban is éppúgy, mint ez már a szervetlenben történt, túllépjen a határozott és rövid időfolyamok s az abszolút változatlanság határán: épp akkor lépett föl Darwin az első alapvető munkájával.

Ő volt a legelső, ki jobban, mint előtte bárki más, kimutatta a fajok és fajták átváltozását, s aki legelőször bizonyitá be azt, hogy mily módon történnek ezen átváltozások, mégpedig számtalan tények és tapasztalati adatok s azokból vont indukciók alapján. Az ő úgynevezett természetes kiváláselmélete által sikerült neki az eddig ismert legkülönbözőbb tényeket természetszerűen megmagyarázni, miáltal a szétszórt s egymástól függetleneknek látszó tünemények, mint egyetlen átalános törvénynek következményei szorosan összefüggő tagjaivá lettek egy láncolatnak.

XIII.
Darwin elméletének sorsa. —
Jelentősége a tudomány- és művelődéstörténetre nézve

E munkám keretét, valamint az olvasó türelmének határát túlhaladnám, ha mindazon tényeket és eszméket fel akarnám sorolni, melyek ez alapvető munkájában foglaltatnak, annyival is inkább, minthogy ezek Darwin művének magyar fordításából művelt közönségünk előtt is eléggé ismeretesek.

A fajok eredetének magyarázatára felhozott tényezők közül a változékonyság és az átöröklődés, valamint a létért való küzdelem, mint biológiai folyamatok már Darwin előtt ismeretesek voltak; de a természetes kiválásra ő előtte még senki sem gondolt. Darwin ugyanis nemcsak zoológus, hanem egyszersmind botanikus, geológus, paleontológus, antropológus és fiziológus is volt, és ezen óriási szakismeretén kívül még igen mély és éles bölcsészeti szelleme által is kitűnt; továbbá sok évig gyakorlatilag is foglalkozott a házi állatok és növények tenyésztésével, s — amire áltudósok eddig alig gondoltak, — vizsgálta az állatok befolyását a növényekre, s mindezen számos vizsgálatokból következtetéseket vont le elméletének támogatására.

Véghetetlen kitartással, türelemmel s rendkívüli éles elmével fölfegyverkezve, szint oly erős volt ő a részletekben, mint az átalános elvek és igazságok felállításában.

Az emberi tevékenység bármely ágában mindig ugyanazon közös vonások jellemzik a valóságban nagyszellemű férfiakat, kik, midőn biztos lépéssel s mintegy lángeszű ösztönnel haladnak a kitűzött cél felé, a dolgokat mindig magas szempontból mérik s figyelmük mégis a legkisebb körülményre is kiterjed. Erről ismerni meg a nagy férfiút, legyen az államférfiú, hadvezér, költő vagy természetbúvár.

Darwin munkáiban a tények és adatok bősége mellett mindenütt a legmagasztosabb elméleti nézetekkel találkozunk; még a legcsekélyebb adatról sem feledkezik meg, mely elmélete támogatására szolgálhatna; az érvek közül nem csak az erőseket és súlyosabbakat, hanem még a gyengébbeket is mind elősorolja, szigorúan bírálva azok értékét: s mindezekhez járul a tények és érvek kellő összehasonlítása, csoportosítása, és a józan és mindig helyes következtetés. Előadás-módja nem annyira didaktikus, mint inkább tudományos és bírálgató. Ha bármely nagyobb — például a fajok eredetéről vagy az ember származásáról szóló — munkáját figyelemmel olvassuk, legott feltűnik a tények és eszmék rendkívüli gazdagsága, s mindezekhez még az oly egyszerű, vonzó és mondhatni népszerű előadás. Az összes természettudományi irodalomban alig találunk oly érdekes és klasszikus fejezeteket, mint a melyekben például Darwin az ivari, kiválást a madarak és pillangóknál oly vonzólag előadja.

Huxley tanár egyik, Darwin elmélete felett tartott felolvasásában, igen találóan jegyezte meg, hogy az olvasó, ki munkáját mohó sietséggel regény módjára legelőször átolvassa, rendesen azt hiszi, hogy mindent meg is értett; másodszori olvasás után azonban már úgy tetszik mintha az egészből kevesebbet értene, és midőn azt harmadszor is kezébe véve nagyobb figyelmet fordít reá, nem csekély meglepetésére veszi észre, mily kevéssé fogta fel előbb a dolog valódi lényegét és roppant horderejét. Legjobb próbaköve ez egy valóban jó és eszmékben gazdag műnek s megvallom, — folytatja Huxley — valahányszor a munkát kezembe véve, azt újra átolvasom, mindannyiszor új meg új tényt, eszmét és oly világot fedezek fel benne, mely eddig teljesen kikerülte figyelmemet.

Darwin a fajok eredetét tulajdonkép három nagy munkában fejtegette, melyek együttvéve elméletének mintegy tudományos trilógiáját képezék. Az egyik ezen munkák közül a fajok eredetéről szóló alapvető műve, a másik a kilenc évvel később megjelent a házi állatok és kultúrnövényekről írt munkája, a harmadik pedig a három évvel ezután megjelent műve az ember származásáról és az ivari kiválásról.

Első alapvető művét a tudósok nagy része, mint egy fényes nap hajnalát üdvözölte, mások ellenben bámulattal vegyült indignációval fogadták. Erre heves, olykor méltatlan polémiák és támadások következtek, melyek legnagyobb része azonban nem nagy jelentőségű volt; mert kivéve egynéhány alaposabb bírálatot és ellenvetést, melyek csak egyes kisebb részletekre, vagy eddig nem eléggé ismert tényekre vonatkoztak, nagyobbrészt vagy fölületes olvasás okozta félreértésből, vagy előítéletből és ismerethiányból eredtek. De másrészt bizonyos az is, hogy Darwin maga volt legszigorúbb bírálója munkájának, ki, mielőtt elméletével a nyilvánosság elé lépett, előbb szigorú bírálat alá bocsátotta minden állítását, sőt még az ő párthíveinek sem sikerült valamely új szempontot feltalálni, melyből ő a tárgyat már meg nem vizsgálta volna, — avagy hozzáadni egy oly érvet, mely már alapmunkájában nem foglaltatott volna.

Darwin magaviseleté ellenfelei irányában teljesen megfelelt a nagy férfiú magasztos jellemének. A helyett, hogy polémiába bocsátkozott volna, legnagyobb lelkinyugalommal folytatta tovább is vizsgálatait.

De a megtámadás, bármily hevesen kezdődött is, sokáig nem igen tarthatta magát Darwin hatalmas tartalékserege ellen, melyet ő egymás után bocsátott a tudományos világ elé; mert a háziállatok és kultúrnövények elváltozásáról — később pedig az ember származásáról és az ivari kiválásról szóló munkái mind új meg új megdönthetetlen tényekkel harcoltak elmélete mellett s mind jobban biztosították számára a győzelmet.

A jövő megmutatta, hogy helyesen cselekedett, midőn külön polémiába nem ereszkedve, számított az idő hatására s így még életében láthatta, miként legtekintélyesebb elleneseinek legnagyobb része, — még az egyházi férfiak közül is többen — később az új eszmék védelmére keltek, s elfogadták a fejlődés elméletét, éppúgy amint egykor elfogadták Kopernikusz és Galilei után a Föld forgását a Nap körül, — Kant és Laplace után az égi testek egymásután való keletkezését, — Lyell után a földrétegek képződését a folytonosan működő erők által és végre J. R. Mayer után az erő megmaradásának elvét.

Es vajon a szerves világ magasztossága és nagyszerűsége vesztett-e valamit azóta, mióta a fajok eredetét s az alakok sokféleségét természetes törvények szerint bújuk némileg megmagyarázni.

Legföljebb csak a titokszerűségből vesztett valamit, de nem a nagyszerűségből, sem a magasztosságból.

Amióta a fejlődés elve szerűit a szerves világot éppúgy, mint a szervetlent, nem mint kész, változatlan mechanizmust, hanem mint folytonos fejlődésben és átváltozásban levő élő organizmust tekintjük, bírjuk a természet csodaműveit nem csak bámulni, de bizonyos határig meg is érteni. E folytonosan fejlődő és módosuló univerzum fogalma képezi a mostani korszaknak egyik fő jellemvonását, mely nemcsak a természettudományokon, hanem többé-kevésbé az összes irodalmon, s a politikán is uralkodik.

Darwin mutatta ki legelőször, hogy a fajoknak s egyáltalában az új szerves alakoknak az előbbiekből való keletkezése átváltozás útján oly biológiai folyamatok által jött létre, melyek még maiglan is folyton működnek. Azon metafizikai kérdéssel pedig, hogy a legegyszerűbb szerves őslények miként támadhattak — vajon önálló fejlődés által a szervetlen anyagból, avagy más égi testekről s a világéterből Földünkre hullottak-e alá — Darwin egyáltalában nem foglalkozott; mert — mint egy helyen megjegyzi — annak a kutatása, hogy maga az élet miként fejlődött ki először, éppoly kilátás nélküli, mint annak kutatása, hogy az észbeli tehetségek a legalacsonyabb rangú állatokban miként fejlődtek.

Darwin összes munkáiban egyetlen tételre sem akadunk, mely a pozitív vallással ne volna összeegyeztethető. Azt állítani, hogy a természettudomány haladása az által, hogy a fajok eredetét természetes törvények szerint igyekszik megfejteni, a legvégső nagy oknak, — (a mindenható gondolat- és akaratnak) fogalmát képes lenne a világból kiszorítani: éppannyi volna, mint teljesen félreismerni a tudomány céljait és határait.

A búvár ismeri a törvényt, mely szerint az erők bizonyos időben és térben s bizonyos körülmények mellett szükségképpen így és nem másként működnek, de nem ismeri a supponált erők valódi belső okát és lényegét. Így törekszik a természettudomány a fejlődés törvényeit is amennyire lehet megismerni, s ez irányban minden haladás egyúttal haladás a kultúrtörténetben. De sem a történet, sem a természettudomány nem adhat felvilágosítást aziránt, mi tulajdonkép a fejlődésnek valódi benső oka és lényege, s egyáltalában nem oldhatja meg az érzés és öntudat eredetének nagy titkát. Itt azon nagy rejtély előtt állunk, mely minden komolysága mellett munkás életünk legnagyobb ösztönét és szépségét képezendi mindig. Ez egyszersmind ama határvonal, melyen a hit és tudomány egymással érintkeznek.

Ha továbbá Darwin munkáinak tudományos értékét és jelentőségét tekintjük, kétségtelen, hogy azokból tanultuk meg legelőször a szerves világban kellően méltányolni a parányi és folytonosan működő okok hatásának nagy értékét. Tekintsük bármily tárgyú és című munkáját, például a fajok eredetéről, vagy az ember származásáról és az ivari kiválásról, a kedélymozgalmakról vagy a növények megtermékenyítéséről, s azok mozgási tüneményeiről, vagy akár a korallszirtek és vulkáni szigetek szerkezete- és keletkezéséről, vagy a termőföld képződéséről szóló műveit, azokat mind szellemi kötelék gyanánt — egy általános vonás, egy alapgondolat fűzi össze, — azon gondolat t. i., hogy a parányi változások és okok hosszú idő alatt folytatott hatásának a végösszegzése nagy átváltozást és eredményt szülhet. Ha szabad egy matematikai kifejezéssel élnem, Darwin igen jól tudta integrálni a szerves világ differenciáléit.

Az elméletében foglalt nagy igazságnak világító fénye által jutottunk legelőször azon meggyőződésre, hogy a természet nemcsak a gyönyört és örömet, hanem még a fájdalmat, küzdelmet és halált is felhasználja eszközül a magasabb és tökéletesebb szervezetek létrehozására.

A természetes kiválás elmélete által mintegy varázserővel magyarázhatók meg a szerves világnak mindazon különböző tulajdonságai és tüneményei, melyek az állatok és növények alakjára és szerkezetére, vagy azok fejlődésére, földrajzi elterjedésére és geológiai történelmi viszonyaira vonatkoznak. Darwin előtt a tények megszámlálhatatlan sokasága a széthányt köveknek óriási halmazát képezte, melyekből ő a tudomány számára pompás palotát emelt.

Vannak ugyan, kik azt állítják, hogy hívei nagyon túlbecsülték elméletének fontosságát és értékét. Meglehet, hogy egyes nézetei itt-ott hibásak, sőt az eddig ismert tényekkel és élettani tüneményekkel ellenkeznek, mint például a «pangenesis» néven az átöröklés megfejtésére előadott nézete,[57] de az egészet tekintve bátran állíthatjuk, hogy Darwin elméletének fontosságát, (mint Wallace megjegyzi), lehetetlen túlbecsülni; mert nagy jelentősége nem abban áll, hogy ő mindenben csalhatatlan, hanem, hogy ritka kitartással és éles ésszel a kutatásnak egy egészen új biológiai irányát és oldalát teremtette meg, támaszkodva bizonyos átalános elvekre, melyek, ha nem is oly egyszerűek és matematikailag meghatározhatók, mint Newton nehézkedési törvénye: mégis szint oly messze kiható nagy jelentőséggel és fontossággal bírnak, s nézeteinkben és fogalmainkban a szerves világ felől szint oly változást és haladást idéztek elő, mint az utóbbi a világegyetemre nézve.

Az ő alapvető munkáiban óriási szorgalommal összehalmozott gazdag anyag, s a bennük foglalt új eszmék és gyümölcsöző elvek egészen új tudományágakat teremtettek, új kutatási módszereket hoztak létre, s életet és erőt leheltek a természetrajzi tudományok élettelen anyagába. Bármint változzanak és módosuljanak is jövőre egyes nézetei, mindig elvitázhatatlan tény marad az, hogy ő az újabb biológiai iránynak alkotója és megalapítója a zoológiában és növénytanban.

Igaz ugyan, hogy az öröklékenység és változékonyság, melyből Darwin elmélete kiindul, nem oly egyszerű fizikai tényezők, melyeket számokkal lehetne kifejezni, hanem igen bonyolult biológiai folyamatok, melyeknek lényege és valódi fizikai okai még egészen ismeretlenek előttünk, amint eddig ismeretlenek az élő protoplazmának fizikai és kémiai törvényei is. De nem szabad felednünk soha azon roppant nehézségeket, melyekkel meg kell küzdeni a búvárnak, midőn az élettünemények lényegébe mélyebben igyekszik behatolni. Nem szabad felednünk, hogy itt nem élettelen organikus testekről, pld. kristályokról van szó, hanem oly szerves, élő testekről, melyeknek alakja, szerkezete élettani és fejlődéstani viszonyai, elváltozása és átöröklődése a legszövevényesebb folyamatok véghetetlen számától függ, s a melyekre ezenfelül még a külső fizikai életföltételek, valamint a többi élő szervezetek is befolyással vannak.

Könnyen belátható, hogy az ily nehézségekkel szemben még oly nagy természetbúvár sem kerülhetett ki minden hibát vagy tévedést, mint Darwin; de miután később a tárgyat még behatóbban újra tanulmányozta, és más kitűnő tudósok nézeteit, kik őt egyes hibákra figyelmeztették, elolvasta, szokott őszinteségével maga is elismerte egyes ily elvétéseit.

Ez oknál fogva alapmunkája utolsó kiadásában a természetes kiváláson kívül még az úgynevezett ivari kiválást (Selection in relation to sex) is mint külön tényezőt hozta alkalmazásba bizonyos tünemények magyarázatára. Darwin különösen az ember származása és az ivari kiválása című munkájában bámulatos éles elmével és kitartással s a bizonyítékok azon nagy bőségével, mely minden művét jellemzi, adja elő ez érdekes tárgyat, s számos jellemző tulajdonságokat hoz fel, melyeknek okát egyedül az ivari kiválásban találja; a különböző emberfajták keletkezését illetőleg pedig, ezeknek főokát is e tényezőben helyezi. Egyúttal azonban bevallja azt is, hogy még e tényező sem fejtheti meg az utóbbiak közt előforduló valamennyi különbségeket, mert mint ő maga mondja: egy meg nem magyarázott rész fennmarad (an inexplained residuum!). De bár elmélete még nem képes valamennyi nehézségeket legyőzni, azért legkisebb okunk sincs az iránt kételkedni, hogy ez a jövőben sikerülend, ha majd ama jelenleg még meg nem fejthető tények minden viszonyával jobban megismerkedtünk. Tanuljuk el Darwintól előbb ama véghetetlen pontosságot és lelkiismeretet, azon óriási kitartást, mellyel ő minden oldalról tényeket és adatokat gyűjtött, még mielőtt elméletet alapított volna, s csak akkor leszünk képesek az ő elméletét kellően méltányolhatni s idővel a még hiányzó bizonyítékokat beszerezni, melyek a leszármazás elméletének teljes kiépítéséhez szükségesek. Rendíthetetlen meggyőződésem, hogy elmélete, mely már eddig is némi csekély módosításon ment keresztül, idővel bizonyos irányban még jobban fog módosulni, amint Newton elméletének is bizonyos tekintetben módosulnia kellett; de azért alapját és főtényezőit tekintve, úgy hiszem, lényegileg nem igen fog az változni.

Egyik erős oldala Darwin elméletének, hogy a fajták és fajok eredetének ésszerű magyarázatára más természeti okokat egyelőre nem ismerünk, mint az általa felhozottakat, úgy, hogy e tekintetben Huxley-val azt mondhatjuk: vagy Darwinizmus, vagy semmi. Mert nem ismerünk más ésszerű nézetet vagy teóriát, melynek célja lenne a szerves világ tüneményeit megfejteni s amely mellett csak az ezredrésze is szólna ama bizonyítékoknak, melyek a természetes kiválásra nézve, tényleg felhozhatók.

Annyi bizonyos, hogy a természetrajzi tudományok igazi haladása kizárólag csak a Darwin által megkezdett úton vált lehetségessé. Épp abban áll legfőbb érdeme, mely egy sorba helyezi őt a világ legnagyobb búváraival. Az általa meghódított vizsgálati térnek teljes megművelése még sok nemzedék kitartó munkáját veendi igénybe.

Amily bámulatos Darwin szellemnagysága és sokoldalúsága, éppoly nagy és sokoldalú munkáinak fontossága és befolyása a tudományokra; kivált az állattanra és a növénytanra, de még a geológiára és paleontológiára, antropológiára, filozófiára, sőt a nyelvészetre, történelemre és a szociális tudományokra is, úgyannyira, hogy ma, csaknem egy negyed évszázad múlva, Darwin tanelvei által gondolkodásunk és vizsgálataink iránya, módja és célja már teljesen átváltozott s annak vezéreszméi nemcsak a tudósok, de még a művelt laikusok vérébe is behatoltak.

Ha még egyszer visszatekintünk Darwin egész életére, úgy tetszik, mintha egy hatalmas, nagy folyót látnánk, melynek kristálytiszta óriási víztömege csendesen és magasztosan, minden örvény és zuhatag nélkül halad a tenger felé. Egy bölcsnek az élete ez, ki távol a világ zajától, istenadta szellemi erejét a legnagyobb problémák megoldására fordította, kiben a természetbúvár legmagasabb eszményképét látjuk megtestesülve.

Kiváló tulajdonságai, s részben az Angliában uralkodó kedvező körülmények képessé tették őt a nehéz feladat sikeres megfejtésére. Érzelmének mélysége és következetessége, megfigyelő képességének nagysága, sokszerű és pontos ismereteinek gazdagsága, fáradhatatlan szorgalma és kitartása, mind megannyi ritka tulajdonságai voltak e nagy férfiúnak. Ezekhez járult még forró, csaknem szenvedélyes igazságszeretete, melyből, mint valamely világító pontból sugárzott ki minden gondolata, minden cselekvénye. Jellemének tisztasága, jósága, önzetlensége és páratlan szerénysége, valamint egyszerű, világos, átlátszó és szabatos irálya leginkább emlékeztetnek hazánk két nagy fiára: Deák Ferencre és Arany Jánosra.

Volt benne végre még egy, a természetbúvárban ritka adománya a természetnek, t. i. élénk képzelete és hajlama a spekulációkra, melyeket azonban nagy értelmének segítségével mindenkor mérsékelni s az egzakt tudomány határán belül visszatartani tudott, anélkül, hogy valaha túllépte volna a józan indukció határait. Egész életében távol tartotta magát a túlhajtástól. Ebben különbözik ő ama régi tudósoktól, kik a nagy kérdés megoldásán dolgoztak, valamint azon újabb, úgynevezett ultradarwinistáktól, kik puszta dedukciók és merész spekulációkkal Darwin elméletét természettudományi dogmává akarták lealacsonyítani. Nem a spekulációknak szövevényes pókhálói, sem üres állítások, hanem valódi tények, s ezekből következtetett indukciók voltak Darwin hatalmas fegyverei, melyekkel elméletének győzelmét biztosította. Csendes magányából indultak ki szellemének ama termékenyítő napsugárai, melyek az egész világot lassanként a haladás fényével elárasztották.

A tudomány történetében alig találunk valakit, ki annyi bátorsággal és oly szerencsével küzdött volna egy nagy és századok óta lábbal taposott, kigúnyolt igazságért, s aki elég hosszú ideig élt, hogy ezen igazságot főleg saját fáradozásai által megállapítva s a tudományban elfogadva lássa, és ki mindamellett jól tudta, hogy ez igazság teljes bebizonyításához és verifikációjához több mint egy emberéletnek önzetlen és kitartó munkája kívántatik.

Klasszikus mintaképe ama kiváló nagy férfiaknak, kik új pályákat nyitnak a tudomány s az emberiség számára.

A természetes kiválás elmélete romba döntötte Cuvier-nek addig uralkodott s a fajok és típusok állandóságára alapított nézetét, és teljes érvényre hozta az oki viszonyokat fejtegető biológiai egzakt kutatást a természetrajzi tudományokban.

A tudományok egyik nagymestere Du Bois-Reymond[58] (a berlini tud. Akad, előtt tartott egyik ünnepi beszédében) őt igen találóan a szerves világ Kopernikuszának nevezi; mert valamint ez megdöntötte a geocentrikus világnézetet, mely földünket a világ központjának tekintette: éppúgy vetett véget Darwin az antropocentrikus nézeteknek, mely szerint az összes Világ csak az ember számára volna teremtve, s helyébe helyezte a természetes kiválás mechanikáját. — Mindkettő megtörte az ókori hagyományok és nézetek zsibbasztó korlátáit, s amint Kopernikusz a Kepler és Newton műveinek útját egyengette, éppúgy tette lehetővé Darwin, hogy a szerves világ fizikája mind jobban kifejlődhessék s egykor — talán a jövő században — a szerves világnak egy Keplere, egy Newtonja támadhasson.

Saját nemzete öt halála után a nagyszellemű férfiak panteonjába helyezte el, s emlékszobrot is készül emelni nevének megörökítésére; de azért az ő szelleme anélkül is él, s élni fog örökké, mint messze kimagasló hős alakja a tudománynak.

Eszméinek hatása alatt áll nemcsak a tudomány, de az összes művelt világ. Szelleme jelen van a fiatal vizsgálók dolgozó asztalánál, vissza tükröződik a tudósok gondolataiban, beszédjeiben és munkáiban. Egykori ellenesei is kénytelenek azon kincsekből élni, melyeket ő oly nagylelkűen szórt az emberiség elé; — sőt még a túlbuzgó híveinek elferdítéseiből is felismerhetjük azon nemes vonásokat, melyek nagy szellemének oly vonzó sajátját képezik. Darwin a jelen századnak egyik legnagyobb természettudósa és legnagyobb bölcsésze volt.

[1] A Darwin elmélete feletti irodalomhoz tartozó munkák száma már 10-12 év előtt meghaladta a 300-at. (L. Dr. Seidlitz: Die Darwinische Theorie és J. W. Spengel: Die Darwinische Theorie. Verzeichniss der über dieselbe in Deutschland, England, Amerika, Frankreich, Italien, Holland, Belgien und den skandinavischen Reichen erschienenen Schriften und Aufsätze. Zweite Aufl. Berlin, 1872. Ez utóbbi jegyzék azonban a spanyol, portugál, magyar és egyéb nyelveken megjelent hasonló munkákat és értekezéseket nem foglalja magában.) Ha számba vesszük mindazon műveket, melyek e tárgyra vonatkozólag a mai napig megjelentek, s azokat is ide számítjuk, melyek Darwin életére vonatkozó adatokkal foglalkoznak, úgy hiszem, nem hibázunk, ha a munkák összes számát ezerre tesszük

[2] Darwinnak összes ingó vagyona, mely halála után direkt örököseire szállt - hiteles értesülés alapján - 146,000 font sterlingre rúgott, mely összegbe nincsen beleszámítva Down fekvő birtokának az értéke sem azon tőke, melyet munkái képviselnek.

[3] Lásd: Erasmus Darwin, by Ernst Krause, translated from the German by W. S. Dallas. - With a preliminary notice by Charles Darwin. London. 1879. - E munkában, mely Dr. E. Krause a Kosmos 1879-ik évi február havi számában közzétett német értekezésnek angol fordítása, maga Darwin egy külön bevezetésben (preliminary notice) igen érdekesen vázolja családjának történetét s az egyes őseit és családja tagjait eredeti családi iratok nyomán. E leírásból kitűnik, hogy a családnak legrégibb ismert őse William Darwin már a XVII. század elején élt I. Jakab és I. Károly királyok uralkodása alatt Lincolnshire-ben, hol kis családi örökbirtoka volt Cleathamben. Később, 1655-ben a család, jelesen Darwin dédapja: Róbert Darwin, házassága által a Waring- és Elston-féle gazdag nemesi uradalomnak jutott birtokába Nottingham megyében. Az utóbbi helyen (Elstonban) született a híres Dr. Erasmus Darwin.

[4] Erasmus Darwin született 1731-ben, meghalt 1802-ben. — Darwin az Origin of Species 6-ik kiadásában (1. a jegyzetet XIV. lapon) a következő megjegyzést teszi róla: Igen meglepő, hogy Dr. Erasmus Darwin az ő 1794-ben írt Zoonomid-jában mennyire megelőzte (anticipated) Lamarck nézeteit és hibás érveit. — Dr. E. Krause a fent idézett munkában (1. a 3-ik sz. a. jegyzetet) ilyképpen nyilatkozik róla: Az utókor ezen férfiúnak valódi értékét és érdemeit, ki mint filantróp, orvos, természetbúvár, bölcsész és költő egyaránt kitűnő volt, sokkal kevésbé ismeri, mint azt valóban megérdemelné. Bizonyos, hogy az ő széles és alapos természetbölcsészeti nézetei, úgy szólván, érthetetlenek voltak legtöbb kortársa előtt, úgy, hogy csak most — száz év lefolyása után — mégpedig egyik utódjának munkái által lettünk képesek bámulatos és csaknem divinációval határos magasztos felfogását a szerves világ körül valódi értéke szerint megítélni. Benne ugyanazon fáradhatatlan szellemet találjuk a kutatásra, s csaknem ugyanazon biológiai irányelveket, mint későbbi unokájában, úgy, hogy joggal azt állíthatjuk, hogy ez utóbbi öregatyjától kapta ez intellektuális örökségét, s teljesen kifejtette ama programot, melynek mintegy rövid vázlatát feltalálhatjuk öregatyja munkáiban. Darwinnak csaknem minden egyes műve párhuzamba állítható híres elődjének munkáiban foglalt egyik vagy másik fejezetével, így az öröklékenység titka, az alkalmazkodás, az állatok és a növények védő szervei, az ivari kiválás, az utánzásnak (mimikri) tulajdonított tünemények, továbbá a rovarevő növények, valamint a kedélymozgalmak és a szociális impulzusok természetszerű magyarázata és fejtegetése, sőt még a gyermekek körüli észleletek és tanulmányok is mind oly tárgyak, melyekkel már az öregebb Darwin foglalkozott. Ami azonban e tünemények magyarázatát, vagyis interpretációját illeti, erre nézve lényeges eltérés van a kettő között. Az öregebb Darwin ugyanis éppúgy igyekszik a tüneményeket megfejteni, mint később Lamarck, s azért az öregebb Darwin-I illeti meg jogosan az érdem, amiért, hogy legelső volt, ki a fejlődés és átalakulás elméletének teljes rendszerét igyekezett megalapítani. Erasmus Darwin az ő elméletével jóval megelőzte Lamarckot, kinek Philosophie Zoologique című műve csak 15 évvel később jelent meg Darwin munkái után. Meglehet tehát, sőt valószínű, hogy Lamarck ismerte E. Darwin munkájának tartalmát, annyival inkább, mert ez nemsokára azután francia és német fordításban is megjelent. Mindamellett Lamarcknak is megvan a maga érdeme, amennyiben Darwin eszméit ügyesen felhasználva, még jobban kifejtette, s hipotetikus fejtegetéseit még jobban és rendszeresebben kidolgozta; azonban neki sem sikerült az új alakok eredetének valódi okait felismerni. A Lamarckizmus e szerint lényegében nem különbözött a régibb Darwinizmustól.

Dr. E. Darwin számos művei közül (melyek, mint tanköltemények jelentek meg) közöljük itt a legkiválóbbakat.

a) Zoonomia, or the Laws of Organic Life. London, 1794-1798. 5 köt. - E munka, melyben szerző a szerves világ élettörvényeit fejtegeti, francia, német és olasz fordításban is megjelent, - s Rómában a szentszék által a tiltott könyvek lajstromába jutott. (Index expurgatorius.)

b) The botanic Garden. (A növénykert.) 2 kötet. Megjegyzendő, hogy e műnek 2-ik kötete elébb jelent meg The loves of the Plants cím alatt 1788-ban, s ez négy kiadást ért, úgy, hogy 4-ik kiadása 1799-ből való. A mű első kötete The Economy of Vegetation cím alatt jelent meg 1791-ben Londonban.

c) A Plan of the Conduct of female Education. London, 1797. - Ezen, a nők nevelésére vonatkozó s igazi bölcsészeti szellemtől átlengett műve német fordításban is megjelent Dr. Hufelandtól.

d) Phytology, or the philosophy of Agriculture and Gardening etc. London, 1800. 2 köt. — Német fordításban Dr. Hebenstreittől. Lipcsében 1801-ben.

e) The Temple of Nature, or the Origin of Society. — Nagyszabású filozófiai költemény, mely csak a szerző halála után jelent meg 1803-ban Londonban. Ezenkívül meg kell jegyeznünk, hogy Dr. Erasmus Darwin összes munkái külön kiadásban is megjelentek ily cím alatt: Poetical Works, 3 nagy kötetben 1806-ban Londonban.

Valóban bámulni való, hogy e ritka nagy szellemű őse Darwinnak mindezen nagy irodalmi tevékenysége s kiterjedt orvosi gyakorlata mellett még a mechanikával és hidraulikával is foglalkozott. Annyi bizonyos, hogy különböző technikai célokra szánt gépeket és készülékeket is szerkesztett; s mintáinak némelyike, mint például a kvarc-őrlő horizontális szélmalom J. Wedgewood gyárában tényleg is igen praktikusnak bizonyult.

[5] Darwin az édesatyja - R. W. Darwin - értelmi tulajdonságai felett (a fent id. munka 85. 1.) következőleg nyilatkozik: He was fond of theorising and was incomparably the most acute observer, whom I ever knew.

[6] Darwinnak t. i. még mint orvostanhallgatónak sikerült egy alkalommal, midőn a tengerparton állatokat gyűjtött, egy mohállatnak (Bryozoon) mozgó petéhez hasonló csilló álcáját felfedezni, melyet Grant a Wernerian Natural History Society egyik ülésén be is mutatott.

[7] A természetrajzi tudományok ily korlátolt s egyoldalú oktatása uralkodott az akkori időben nemcsak az edinburghi és cambridge-i, de többé-kevésbé minden európai egyetemen. A londoni University College-ben csak mintegy 13 év előtt kezdődött az állattan gyakorlati oktatása újabb biológiai irányban, mely azóta, hogy Ray Lankester tanár erre egy megfelelő zoológiai laboratóriummal rendelkezik, mind nagyobb haladásnak indul. Huxley, a világhírű tanár még 13 évvel ezelőtt, a British Association for the advancement of Sciences gyűlése alkalmával Edinburghban elpanaszolta előttem beszéd közben, hogy mennyire meg volt nehezítve nála is nem rég a gyakorlati oktatás, s hogy csak azóta bír e tekintetben sikerrel működni, mióta a South kensingtoni gyakorlati minta-iskola (Normal School) felállíttatott a növendékek kiképeztetésére. Ugyanezt látni a francia és német egyetemeken. Az újabbkor több helyen felállított tengeri állattani észlelő intézetek (zoológiái stációk) akváriumokkal, főleg Darwin munkáinak hatalmas befolyása alatt keletkeztek. Mindezek újabb időben a legnagyobb mértékben előmozdították a biológiai tudományok és ismeretek roppant haladását.

[8] Lásd Darwin előszavát a Világkörüli útja leírásához. (A Naturalist’s Voyage round the World. London, 1845.).

[9] Ily módon nyilatkozott Darwin mintegy 13 év előtt W. Preyer jénai tanárhoz írt egyik levelében (L. a Kosmos című német folyóirat II. évfolyam 11-ik füzetét, 1879.1; de beszéd közben nem egy ízben több más barátja, és egyes őt látogató idegen tudósok előtt is.

[10] E munka, melynek teljes címe: The Zoology of the Voyage of H.M.S. Beagle, under the Command of Capt. Fritzroy, during the years 1832 to 1836. Published with the approval of the Lords Commissioners of H.M. Treasury. Edited and superintended by C. Darwin, Naturalist to the expedition 5 nagy kötetben jelent meg Londonban 1840–1843-ig, számos eredeti ábrával illusztrálva. Az egyes kötetek tartalma a következő: I. kötet: Fossil Emlősök R. Owentől, egy általános zoológiai bevezetéssel Darwintól. — II. kötet: Elő Emlősök G. R. Waterhouse-tól; a fajok geográfiái elterjedésére vonatkozó bevezetéssel Darwintól. — III. kötet: Madarak J. Gouldtól; külön jegyzetekkel a madarak életmódjára és elterjedésére vonatkozólag Darwintól. — IV. kötet: Halak L Jenyns-től; jegyzetekkel Darwintól. — V. kötet: Hüllők Th. Belltől; külön jegyzetekkel Darwintól.

[11] Darwin világkörüli utazásának leírása magyar fordításban eddig még nem jelent meg. Az angol eredeti 1845-ben nyomatott 15 ezer példányban ily cím alatt: A Naturalist’s Voyage round the World; or a Journal of Researches in to the natural History and Geology of the Countries visited during the Voyage of H. M. S. «Beagle» under the Command of Capt. Fritzroy. R. S. Németül I. V. Carus fordításában: Reise eines Naturforschers um die Welt, 1875.

[12] Transactions of the Geological Society of London. 1842. p. 415-431.

[13] The London, Edinburgh and Dublin Philosophical Magazine and Journal of Science. Vol. XXI. 1842. p. 180-188.

[14] Transactions of the Geological Soc. of London. 2. Ser. Vol. V. p. 601-631.

[15] The Quarterly Jotirnal of the Geological Soc. of London. Vol. II. 1846. p. 26.

[16] Proceedings of the Geological Soc. of London. Vol. II. P. 1. 1846. 267-274. oldal.

[17] Geological Observations on the Volcanic Islands and Parts of South America. London. 1844. (2-ik kiadás 1876.)

[18] On the Structure and Distribution of Corall-Reefs. London. 1842. (2-ik kiadás 1872.)

[19] Az 1950-es években amerikai kutatók az Eniwetok-korallzátonyon megfúrták a korallok építette felépítményt, és annak aljában megtalálták a vulkáni kőzetet, ezzel igazolva Darwin elméletének helyességét. (a Digi-Book Kiadó megj.)

[20] A Virágállatok vagy polipok (Anthozoa) a Coelenteraták vagyis űrbelűek állattörzséhez tartozó külön osztályt képeznek. Az építő polipok legnagyobbrészt a Madreporák családjába valók, s igen nagy fontosságúak a Föld történetében.

[21] A Csendes-óceánban szétszórt valamennyi korall-sziget számát még nem ismerjük; csak az ily eredetű nagyobb szigetek száma 290-re rúg, s ezek összesen 50 ezer négyszögkilométernyi területet foglalnak el.

[22] Professor Dana: On Corals and Coral Islands. 1872.

[23] Darwin: A Monograph of the Cirripedia, with numerous Illustrations. 2. Vol. London. 1851—1854. (Ray Society kiadásában.) A fosszilis Cirripediák leírása szintén két kötetben jelent meg. I. kötet: A Monograph of the fossil Lepadidae or pedunculated Cirripeds of Great Britain. — II. kötet: A Monograph of Balanidae and Verrucidae of Great Brit. London. (A Palaeontological Society kiadásában.)

[24] Lásd Prof. Teichmüller: Studien zur Geschichte der Begriffe. 1874.; s ugyané szerzőnek egy jegyzetét a C. E. v. Baer Studien aus dem Gebiete der Naturwissenschaften. 1876. című munkája 254. lapján. E tudós szerző kimutatta, hogy egészen téves néhány tudósnak amaz állítása, mintha Empedoklész is ugyanazt tanította volna, amit Darwin. Erre valószínűleg Empedoklésznek egy hátramaradt verse adott alkalmat, mely magyar fordításban így szól:

Voltam már egyszer ifjú, voltam már lány is,
Viruló bokor és madár, s a tengerben néma hal.

De ebben csak a lélekvándorlás ókori eszméjét találni, nem pedig a szerves alakok egymásból való fokozatos fejlődését. Empedoklész tanában tulajdonképen csak egy alapgondolat van, melyben az újabb fejlődési elmélet is osztozik, t. i. az, hogy a szerves világ valamennyi alakjai csak a természeti erők hosszas behatása és küzdelme után képződtek; de a módra nézve, hogy az új alakok miként származtak, lényegileg eltér az Darwin nézetétől. Empedoklész ugyanis ezt csak a régi négy elemnek a vegyületéből és a már vegyültek szétválásából magyarázta, amint ez a következő magyarra fordított verseiből világosan kitűnik:

De mást mondok én neked; mindennek, mi halandó,
Nincs eredete s a romboló halálnak nincs vége,
Csak vegyület az, és szétválása a már vegyültnek,
De ezt mondják eredetnek az emberek.
Hisz nem lehet, hogy a nem létezőből legyen valami,
És nem lehet, hogy semmivé legyen az egyszer létező.

[25] J. E. v. Herder: Ideen zu einer Philosophie der Geschichte der Menschheit. (Lásd Fr. von Barenbach [Medveczky]: Herder als Vorganger Darwins und der modernen Naturphilosophie. Beitrage zur Geschichte der Entwicklungslehre im 18. Jahrhundert. Berlin, 1877. című értekezését.

[26] Jean Baptiste de Lamarck: Philosophie zoologique. 2. T. Paris. 1809. E szellemes francia természetbúvár éppúgy, mint azelőtt 15 évvel Dr. Erasmus Darwin az ő Zoonómiájában (1794.) azon nézetét adta elő, hogy a fajok lassanként változnak, s új fajok más hasonló fajokból származnak és tökéletesülnek, úgy állítván fel az új alakok keletkezését, mint főleg az egyes szervek használásának s részben a változott életföltételek befolyásának az eredményét. E nézete azonban, minthogy az egyenesen a fajok állandóságának dogmája ellen fordult, az akkori túlkonzervatív időben tetszésben nem részesült; sőt a fajok állandóságának nagy tekintélyű védője, G. Cuvier azt azáltal is igyekezett agyonhallgatni, hogy a természettudományok haladásáról 1809-ben a francia tud. Akadémiának adott jelentéséből Lamarck munkáját egészen kihagyta úgy, hogy még a címét sem említette meg benne. Ismeretes továbbá, hogy a nagy természettudós és botanikus Linné még a múlt században a Philosophia botanica című művében állította fel azon elvét: Tot numeramus species, quot ab initio creavit infinitum ens; azóta a búvárok legnagyobb része ezen elvet mintegy dogmának tekintette; habár Linné maga egyik későbbi munkájában (Amoenitates academicae. Vol. VI. 1763.1 már nem kevéssé eltérőleg nyilatkozott előbbi nézetétől. E műnek 1296. lapján ugyanis ez olvasható: Suspicio est, quam diu fovi, neque jam pro veritate indubia venditare audeo: séd per módúm hypotheseos propono: quod scilicet omnes species ejusdem generis ab initio unam constituerint speciem, séd postea per generationes hybridas propagatae sint». Ezután számtalan amerikai és afrikai növényfajt sorol fel, melyek a fentebbi állítása mellett szólanak, s a legvégén ezt mondja: Num vero hac species per mamim O. Creatoris nnmediate sint exortae in primordio, an verő per Naturam Creatoris executricem propagatae in tempore, non adeo facile demonstrabitur, quamvis varia experimenta nova posterius videantur aestimare». Sőt Linné egyik kortársának, a francia botanikus Duchesne-nek, — amint a L'histoire naturelle des fraisiers 1766-ban megjelent művében tüzetesen előadja, — sikerült a közönséges földi eperből tenyésztés útján egy új fajt vagy fajtát (Fragaria monophylla) előállítani, mely tényből ő azon fontos következtetésre jutott, miszerint a fajok nem változatlanok, s hogy azoknak valami módon egymásból kellett fejlődniük. Az osztályozásról szólva pedig, véleményét a következő módon fejezi ki (p. 220): L'ordre génealogique est le seul que la nature indique, le seul qui satisfasse pleinement l’esprit; tout autre est arbitraire et vide d’idées. (A genealógiai osztályozás az egyedüli természetes osztályozás, mely teljesen kielégíti a gondolkozó búvár szellemét; minden más osztályozás önkényes és hiányos eszmében.) L. A. De Candolle Darwin; Considere au point de vue des causes de son succés etc. (2. Edit. Génévé. 1882. p. 8.)

[27] C. E. von Baer: Ueber Eintwicklungsgeschichte der Thiere. Reobachtung und Reflexion. 2. Bde, 1828. I. köt. 71. és 72. lapjai. Die Geschichte der Natur ist nur die Geschichte fortschreitender Siege des Geistes über den Stoff. Das ist der Grundgedanke dér Schöpfung, dem zu Gefallen, nein, zu dessen Erreichung sie die Individuen und Zeugungs-Reihen schwinden lásst und die Zukunft auf dem Gerüste einer unermesslichen Vergangenheit aufbaut

[28] Lásd Darwin: Variation of Animals and Plants under Domestication című munkája bevezetését.

[29] Lásd Darwin: Origin of Species című művének a bevezetését.

[30] Az olvasók tájékozásául közlünk itt néhány érdekes adatot A. h. Wallace életéből, főként A. B. Meyer után. (L. A. R. Wallace: Beitrage zur Theorie der naturliclien Zuchtwahl. Autorisirte deutsche Ausgabe von A. B. Meyer. Erlangen 1870. Vorrede des Herausgebers X. lap.) Wallace 1823-ban született s 15-21 éves koráig idősebb fivérénél mérnökséget tanult s e mellett botanikát is űzött. 1844-ben tanító lett, Leicester városában, hol néhány évig tanítással foglalkozott. 1848-ban Henry Bates barátja társaságában Dél-Amerikába utazott az Amazonas-vidék állatfaunája tanulmányozására s a fajok eredetét bizonyító adatok gyűjtésére; de négy évi ott tartózkodás után a veszélyes lázrohamoktól nagyon megrongált egészsége miatt kénytelen volt (1852.) visszatérni Angliába. Ekkor őt hazautaztában nagy szerencsétlenség érte; ugyanis a hajó az óceán közepén véletlenül kigyulladt, s Wallace, hogy csak puszta életét megmentse, többekkel együtt kénytelen volt csónakra szállni, és csak tíz napi bizonytalan hánykódás után mentette meg egy nagyobb hajó. Wallace leginkább azt fájlalta, hogy nagybecsű állatgyűjteménye s tudományos jegyzeteinek legnagyobb része mind a hullámokba veszett. A mostoha sorstól annyira üldözött búvár azonban mindamellett sem veszté el lelki rugalmasságát, s Londonban visszatérte után azonnal kiadta az Amazon és Rio Negro folyamok vidékén tett utazása leírását (Travels on the Amazon and Rio-Negro), s azon fölül Az Amazon-folyam pálmái című munkáját. Nemsokára ezután (1854) Wallace megtörhetetlen erővel ismét nagy útra indul a távoli kelet felé, főleg azon célból, hogy a maláj szigetek zoológiái viszonyait behatólag tanulmányozza s gazdag anyagot gyűjtsön további vizsgálatai számára. Utazásának ezen egész nyolc évi tartama alatt megejtett kutatásainak eredményét több munkában közölte, melyek részben ez utazás alatt, részben később jelentek meg; a maláj sziget-tenger természetrajzi leírását csak hat évi folytonos munka után tette közzé. Azóta Angliába visszatérve, megnősült és most Londonban él, mint magántudós. Az állatok földrajzi elterjedéséről írt nagy művével alapját vetette meg a tudományos állattani geográfiának. Nagyobb munkái közül említjük a következőket: a) The Malay Archipelago etc. London, 1869. (Német fordításban: Der malayische Archipel, die Heimath des Orang-Utan und des Paradiesvogels, Reiseerlebnisse und Studien über Land und Leute. 2. Bde mit Abbildungen und Karten. 1869., A. B. Meyertől.) b) Geographical Distribution of Animales etc. 2. Vol. London, 1869. (Németül: Die geographische Verbreitung dér Thiere 2. Bde mit 7 Karten u. 20. Illustrationen, Dresden 1876. A. B. Meyertől.) c) Contributions to the Theory of natural Selection, (Németül: Beitráge zur Theorie dér narürl. Zuchtwahl. Eine Reihe von Essais. Erlangen 1878. A. B. Meyertől.) d) Die Tropenwelt nebst Abhandlungen verwandten Inhaltes. Braunschweig, 1879. Fordította Dr. D. Bkauns.

[31] A Wallace által Ternate-ből beküldött értekezés címe: On the tendency of varieties to depart indefinitely from original type. Ez értekezésben ő is a kiválasztás teóriáját alkalmazta a fajok eredetének magyarázatára. A Darwintól saját, már régóta kész vázlatából összeállított és a Linnean Society ülésén a Wallace értekezésével együtt felolvasott dolgozatának a címe pedig: On the tendency of Species to form varieties and on the perpetuation of Species and varieties by natural means of selection volt. Darwin e közleménye két részből állott: 1. The variation of organic beings under domestication and in their natural Note. 2. On the variations of organic beings in state of nature; on the natural means of Selection; on the comparison of domestic races and tonc species. Kétséget nem szenved, hogy mindketten — úgy Darwin, mint Wallace — egymástól egészen függetlenül egyazon alapeszméhez jutottak a fajok eredetének megfejtését illetőleg, csakhogy Darwin műve Hooker, Lyell és Huxley bizonysága szerint vázlatban már 15 év előtt készen volt úgy, hogy később még csak a részletek kidolgozásával foglalkozott, s azon fölül nézetét 1857-ben Asa Gray barátjával szintén közölte. De máskülönben is Darwinnak lehetetlen lett volna a fajok eredetéről szóló munkáját már 1859-ben a nyilvánosság elé bocsátani. Kétségtelen tehát, hogy az elsőbbség joga voltaképp csak Darwint illeti.

[32] Wallace érdemeiről J. D. Hooker (a Brit, association for the advancement of Sciences egyik ülése alkalmával) igen találóan nyilatkozott egyik jelentésében: «Of Mr. Wallace and his many contributions to philosophical biology, it is not easy to speak without enthusiasm; for petting aside their great meríts, he throughout his writings with a modesty, as rare as I believe is to be in him inconscious, forgets his own unquestioned claims to the honour of having originated independently of Mr. Darwin the theories which he so ably defendso.

[33] Nem egykönnyen magyarázható pszichológiai problémának tekinthető amaz általánosan ismert tény, mely szerint a különben oly kiváló kutató, mint Wallace, újabb időben egészen nyíltan a spiritualizmusnak hódol. Álljanak itt péld. egyes puszta spekulációkon alapuló ily tételei: Az anyag lényegileg nem egyéb, mint erő. — Minden erő valószínűleg akaraterő. — Az egész Univerzum nemcsak, hogy magasabb vagy legmagasabb intelligenciának akaratától függ, hanem voltaképpen nem egyéb, mint ezen akarat. — Az erő a szellem terméke; Az Univerzum nem egyéb, mint az értelem- és akaraterőnek mindensége; s több effélék. (Lásd A. R. Wallace: Contributions to the Theory of Natural Selection. 1871. II. kiadás).

[34] Lásd Arthur Russell Wallace Előszavát a Contributions to the Theory of nat. Selection. 1871. című munkájában.

[35] Darwin: Origin of Species by means of Natural Selection or the Conservation of favoured Races in the Struggle for Life, London. I. kiadás 1859. — II. kiadás 1860. — III. kiadás 1861. — IV. kiadás 1866. — V. kiadás 1869. — VI. kiadás 1872. (22 ezer péld.) E munka magyar fordítása megjelent a kir. m. Term. Társulat kiadásában 1873. két kötetben, ily cím alatt: A fajok eredete a természeti kiválás útján, vagyis az előnyös válfajok fennmaradása a létérti küzdelemben. Írta Ch. Darwin. Az eredeti VI. bővített s javított kiadása után fordította Dapsy László, revideálta Margó Tivadar.

[36] Darwin alapvető munkáját a fajok eredetéről. Továbbá Margó Tivadar: Darwin és az állatvilág című művét, 3 képes táblával és fametszetekkel. Pest, 1869. (külön lenyomata a kir. m. Term. Társulat Természettudományi Közlöny I. köt. 5. és 6. füzetében megjelent értekezésnek.).

[37] Darwin: Variation of Animals and Plants under Domestication. With lllustration. 2. Vol. London, 1868. (5 ezer péld.)

[38] Darwin: Descent of Man and Selection in Relation to Sex. With Illustrations. London, 1871. II. bővített és javított kiadás 1882-ben jelent meg. (15 ezer péld.) Ennek magyar fordítása az előttük fekvő munka.

[39] Darwin: Expression of the Emotions in Man and Animals. With Illustrations. London, 1872. (9 ezer péld.).

[40] Darwin: Varions Contrivances, by which British and foreign Orchids are fertilized by Insects. London, 1862. Fametszetekkel. II. kiadás, 1876. (3 ezer péld.).

[41] Darwin: Effects of Cross- and Self-Fertilization in the vegetable kingdom. London, 1876. (2 ezer péld.).

[42] Darwin: Different Forms of Flowers on Plants of the same Species. London, 1876. (2 ezer péld.)

[43] Darwin: Movement and Habit of Climbing Plants. With Illustrations. London, 1873. (3 ezer péld.) E munkájához a rajzokat egyik fia, George, készítette; megjegyzendő továbbá, hogy e mű első kiadása a Journal of Linnean Society-ben már 1865-ben jelent meg.

[44] Darwin: Powers of Movement in Plants. London, 1876. Fametszetekkel. (2 ezer péld.) E munkát Darwin a legidősebb fia, Francis, közreműködése mellett dolgozta ki.

[45] Darwin: Insectivorous Plants. With Illustrations. London, 1875. (3 ezer péld.) Szerző az ide vonatkozó észleleteket és kísérleteket Francis fia segítségével tette.

[46] Darwin kisebb phytobiológiai értekezéséi a következők: a) On the two forms or dimorphic Condition in the Species of Primula, and their remarkable sexual relations. (Journal Procedings of the Linnean Society. Vol. VI. 1862. 1. p. 77.) b) On the Existence of two forms and ow their reciprocal sexual Relation in several Species of the Genus Linum. (Ugyanott, Vol. VII. 1863. 1. p. 69) c) On the sexual Relations of three forms of Lythrum salicaria. (Ugyanott, Vol. VIII. 1864. 1. p. 169) d) On the Character and hybrid-like Nature of the Offspring from the illegitimate Union of Dimorphic and Trimorphic Plants. (Ugyanott, Vol. X. 1868. 1. p. 393) e) On the specific differences between Primula veris Br. FI. (var. officinalis L.) Primula vulgaris Br. FI. (var. acaulis L.) and Primula elatior Jacq., and on the Hybrid Nature of the common Oxlip, with supplementary remarks on naturally produced Hybrids in the Genus Verbascum. (Ugyanott, Vol. X. 1868. 1. p. 437).

[47] Darwin ezen On the formation of mould című kis értekezését a Geological Society egyik ülésén olvasta fel 1837-ben, megjelent pedig 1838-ban a Transactions of the Geological Soc. of London. 2. Ser. Vol. V. 1. az 505-559. lapok.

[48] Darwin: Formation of vegetable mould trough action of Worms, with Observations on their Habits. London, 1881. Fametszetekkel, (6 ezer péld.).

[49] Lásd az e. id. munka végét.

[50] Darwinnak két leánya közül az egyik - Mrs. Lichfield - férjnél van, a másik még hajadon. Öt fia közül a legidősebb, Francis, az utolsó években, mint titkára és munkatársa működött; többi fiai William, George, Leonard és Horace.

[51] Professor Asa Gray kis életrajzi közleményét a Nature című folyóirat 1874. június 4-iki számában. E kitűnő szaktudós így nyilatkozik Darwintól: The vast amount of such work, he has already acomplished, might overtax the powers of the strongest. That it could have been done at all under constant infirm health, is most wonderful. Egy másik helyen a fajok eredetéről szólva, igen helyesen jegyzi meg: The Origin of Species is a fascinating Topic, having interests and connection with every branch of Science, natural and moral.

[52] Dr. Otto Zacharias: Ch. B. Darwin und die culturhistorische Bedezitung seiner Theorie vom Ursprunge der Arten, Berlin, 1882. p. 12.

[53] Hans Richter bécsi udvari karmester tárcacikkét a Nezies Wiener Tageblatt 1882. évi folyamában. H. Richter ugyanis elbeszéli, hogy 1881-ben pünkösdkor H. Francke, egyik londoni barátjával, és Darwin családja rokonával egy egész napot töltött Downban s ott zongorázott.

[54] Julius Robert Meyer: Die Mechanik der Warme és Die Organische Bewegung. 1842 és 1848.

[55] Alphonse de Candolle: Geographie botanique raiaonnee. 2. Vol. 1855.

[56] Carl Ernst von Baer: Ueber Entwicklungsgeschichte der Thiere. Beobachtung und Reflexion. 2 Bände, 1828.

[57] Variation of Animals and Plants, valamint a Descent of Man and Selection in Relation to Sex (II. kiadás) című munkáit. Darwin ugyanis az ivarsejteket (petéket és ondószálacskákat) úgy tekinti, mint a szülék összes sejtsarjacskáinak csoportosulásából származott testeket, melyek a szervezet többi sejtjeiből kiválasztva vagy is kilökve, az ivarszervekben egybegyűjtve képeznék az ivarsejteket. E merész hipotézis, - amint ezt már egy régibb értekezésemben (Darwin és az Állatvilág, 1869.) elmondtam, - ellentmond az újabb élettani és fejlődéstani tényeknek s azonfölül az átöröklés tüneményeit nem bírja megfejteni.

[58] L. Du Bois Reymond: Festrede, gehalten am 25. Januar. 1883. in der Fridericianischen Sitzung der berl. Akademie der Wissenschaften.

BEVEZETŐ

E munka természetét legjobban megérti az olvasó, ha röviden elmondom, hogy az egész könyv miként jött létre. Sok éven át gyűjtöttem jegyzeteket az ember eredetéről vagy származásáról, mégpedig anélkül, hogy szándékom lett volna e tárgyról írni; sőt elhatároztam jegyzeteimet közzé nem tenni, amennyiben attól tartottam, hogy a közléssel még megerősíteni találnám az előítéleteket saját nézeteim ellen. Elégségesnek tartottam Origin of Species[1] című munkám első kiadásában arra utalni, hogy e munka egyszersmind az ember eredetére és történetére is fényt deríthet; mert ez már magában foglalja azt, hogy Földünk szerves lényeinek megjelenés-módját illetőleg, bárminő általános következtetésre jöjjünk, abba egyszersmind magát az embert is bele kell vonnunk. Azonban ma a dolog már egészen más alakot öltött. Ha ugyanis egy oly természetbúvár, mint amilyen Vogt Károly, a genfi Institut national elnöki székéről (1869-ben) már azt a nyilatkozatot tehette: personne, en Europe au moins, n’ose plus soutenir la création indépendante et de toutes piéces, des espéces,[2] úgy nyilvánvaló, hogy a természetbúvárok legalább egy nagy részének már el kellett fogadnia azt a nézetet, hogy alfajok nem egyebek, mint más fajoknak a módosult utódai); különösen áll pedig ez a fiatalabb és előre törekvő természetbúvárokról. Nagyobb részük a természetes kiválás hatását elismeri; jóllehet egynémelyikük, vajon joggal e, majd a jövő fogja eldönteni, szükségesnek találja kiemelni, hogy én e hatás jelentőségét jóval túlbecsültem. A természettudomány öregebb és tisztelt tekintélyei között, fájdalom, még sokan vannak, akik a fejlődés elvét bárminő alakban is ellenzik.

Ama nézetek következtében, melyeket ez idő szerint a legtöbb természetbúvár elfogadott, s a melyekhez, mint ez más esetekben is történni szokott, végre a nemszaktudósok közül is csatlakozni fognak, jegyzeteim összeállítására határoztam el magamat, hogy lássam, mennyire lehet az előbbi munkáimban tett általános következtetéseket az emberre alkalmazni. Ez annyival kívánatosabbnak látszott, minthogy ezeket a nézeteket azelőtt szándékosan sohasem alkalmaztam az egyes, külön vett fajra. Ha figyelmünket a fajoknak csupán csak egy-egy alakjára fordítjuk, úgy épen a legfontosabb bizonyítékokat nélkülöznünk kell, azokat t. i. amelyek a szervezeteket egymással nagyobb csoportokká összekötő rokonságok természetéből, a szervezetek földrajzi elterjedésének múltjából és jelenéből, valamint a szervezeteknek geológiai egymásutánjából meríthetők. Ezenkívül még tekintetbe kell vennünk az illető fajnál a homológ szerkezetnek, az embrionális fejlődésnek, valamint a csökevényes (rudimentary) szerveknek a kérdését, és pedig akár az emberre, akár az állatra fordítjuk figyelmünket. Es én azt hiszem, hogy a tények épen eme nagy osztályai azok, amelyek a fokozatos fejlődés elve mellett oly terjedelmes és döntő bizonyítékokat szolgáltatnak. Mindazonáltal még a többi érveknek a hathatós támogatását is mindig szem előtt kell tartanunk.

E munkának egyedüli feladata: vizsgálat alá venni, először, vajon az ember is egy már előbb létezett alakból származott-e, mint a többi fajok bármelyike; másodszor, hogy milyen az ember fejlődése; és harmadszor, hogy milyen az úgynevezett emberfajták között való különbségeknek az értéke. Minthogy pedig csak e pontra fogok szorítkozni, nem lesz szükséges a különböző fajtáknak egymástól való eltéréseit egyenként leírnom; ez a rendkívül terjedelmes tárgy már úgy is számos becses munkában van részletesen feldolgozva. Az ember ősrégiségének a bebizonyítása újabb időben Boucher de Perthes föllépése óta egy egész sereg kiváló férfiúnak sikerült; és ez az, a mi az ember származásának megértéséhez a nélkülözhetetlen alapot szolgáltatja. Én tehát a bebizonyítást már elfogadottnak tekintem, s olvasóimat e kérdésben egyenesen Sir John Lyell,[3] Sir John Lubbock[4] és mások kiváló dolgozataira utalhatom. Nemkülönben alig tehetek egyebet, mint hogy csupán csak megérintem az ember és az úgynevezett emberszabású (antropomorf) majmok között tapasztalható különbségek nagyságát; minthogy Huxley tanár, ki e kérdésben a legilletékesebb búvár, határozottan kimutatta, hogy a szervezeten észlelhető jellemvonásokra nézve a különbségek az ember és a magasabb rangú majmok között csekélyebbek, mint ez utóbbiak és a főemlősök (Primates) alsóbb rangú tagjai között.

E munka, az emberi lényt illetőleg, alig fog valami eredeti tényt felmutatni; de, mert ama következtetéseim, a melyekre egy általánosabb tervvázlat nyomán jöttem, előttem érdekeseknek tűntek fel, azt hittem, hogy ezek másokat is érdekelhetnek. Némelyek már sokszor egészen határozottan állították, hogy az ember eredete sohasem lesz kifürkészhető; de a tudatlanság többször szokott valamit egész határozottsággal állítani, mint a tudomány; épen azok, akik keveset tudnak, nem pedig akik sokat tudnak, szoktak azok lenni, akik egészen határozottan állítják, hogy ezt vagy azt a problémát a tudomány sohasem fogja megfejthetni. Ama következtetés, hogy az ember más fajokkal egyetemben egy bizonyos ősi, alsó rendű és már kihalt alaknak a származéka, semmi tekintetben sem új. Ezelőtt már régen rájött Lamarck erre a következtetésre, a melyhez utóbb több jeles természetbúvár és bölcsész csatlakozott; mint például Wallace, Huxley, Lyell, Vogt, Lubbock, Büchner, Rolle stb.,[5] különösen pedig Haeckel. Ez utóbbi természetbúvár Generelle Morphologic (1866) című nagy munkáján kívül utóbb (1868 és 2-ik kiadásában 1870) a Naturliche Schöpfungsgeschichte című munkáját adta ki, amelyben az ember genealógiáját egészen bőven taglalta. Ha e munka az én könyvem megírása előtt jelenik meg, valószínűleg sohasem dolgoztam volna ki azt oly terjedelmesen. Majdnem valamennyi következtetésemet, a melyekre jöttem, megerősítve találom e természettudóstól, akinek sok pontra nézve nálam gazdagabb ismeretei vannak. Bárhol kölcsönöztem Haeckel irataiból valamely tényt vagy nézetet, a szövegben mindenütt egyenesen az ő tekintélyére hivatkozom; a mi pedig a jelen munkában előforduló többi tételeket illeti, azokat egészen úgy hagytam, amint eredetileg megvoltak, és csupán csak a nyomtatott szöveg lapjainak alján levő jegyzetekben teszek alkalmilag hivatkozást az ő munkáira, mintegy a vitásabb vagy érdekesebb pontoknak a megerősítése kedvéért.

Éveken át nagyon valószínűnek látszott előttem, hogy az ivari kiválás (sexual selection) az egyes emberfajták elkülönülésében nevezetes szerepet játszott; azonban egyszerűen beértem azzal, hogy „Origin of Species” című munkámban (első kiadás 199 1.) ebbeli véleményemre csak célzást tettem. De amikor már odáig jutottam, hogy e nézetet rendszeresen alkalmazzam az emberre, akkor már elengedhetetlen dolognak kellett tartanom az egésznek teljes részletességgel való kidolgozását.[6] Ennek következtében történt, hogy jelen munkámnak a második — az ivari kiválást tárgyaló — része aránytalanul hosszú az első részhez képest; ezt azonban nem lehetett elkerülni.

Szándékom volt a jelen munkához még egy értekezést csatolni, amely az ember és az alsóbb rangú állatok különféle kedélyhangulatainak a kifejezését tárgyalná. Már sok évvel ezelőtt felhívta figyelmemet e tárgyra Sir Charles Bellnek bámulatra méltó munkája. E kitűnő anatómus azt tartja, hogy az embernek vannak bizonyos izmai, amelyek kizárólag csakis a kedélyi indulatok kifejezésére szolgálnak. Minthogy pedig eme nézet nyílt ellentétben áll azzal, hogy az ember valamely más és pedig alsóbb rangú alaktól származott, szükségessé vált ekképp ezzel a kérdéssel egészen tüzetesen foglalkoznom. Így a többi közt arról kívántam megbizonyosodni, hogy a kedélyi indulatokat vajon mennyiben találjuk egy és ugyanazon a módon kifejezve a különböző emberfajtáknál. Azonban a jelen munka nagy terjedelménél fogva jobbnak láttam ebbeli fejtegetéseimet egy külön közlés számára fentartani.[7]

[1] Magyarul: A fajok eredete a természeti kiválás útján vagyis az előnyös válfajok fennmaradása a létérti küzdelemben, írta Charles Darwin. Az eredeti hatodik bővített s javított kiadása után fordította Dapsy László. I. II. kötet. Budapest 1S73. Kiadja a Természettudományi Társulat könyvkiadó vállalata. T, A.

[2] Ld. a Függelék első jegyzetét. T. A.

[3] Antiquity of Man. London 1863; németre fordította L. Büchner: Das Alter des Menschengeschlechtes auf der Erde. Leipzig 1864; franciára fordította Chaper: L’ancienneté de l’homme etc. Paris 1870. T. A.

[4] Prehistoric Times; magyarul: A történelemelőtti Idők stb. Az eredeti harmadik kiadás után fordította Öreg János. I. II. kötet. Budapest 1876. Kiadja a K. M. Természettudományi Társulat. T. A.

[5] A. R. Wallace: Contributions to the Theory of Natural Selection. London 1870. (IX. és X. fej.); Th. H. Huxley: Evidence as to Man’s Place in Nature. 1863. (németül Zeugnisse für die Stellung der Menschen in dér Natur. Braunschweig 1863); Sir Ch. Lyell és Sir John Lubbock Id. fentebb; L. Büchner: Sechs Vorlesungen über die Darwinische Theorie. Frankfurt 1868; Rolle: Der Mensch im Lichte der Darwinische Theorie. Frankfurt 1865; C. Vogt: Vorlesungen über den Menschen. 2 Bde. Giessen 1863. (Az eredeti angol kiadásban az elején nevezett szerzők munkáinak címeit, mint Angliában úgyis ismereteseket, Darwin nem közli). — Nem akarom itt mindazokat az írókat idézni, akik hasonló nézetben vannak. Így Canestrini G. egy igen érdekes értekezést tett közzé a csökevényes jellemekről és azoknak az ember származása kérdéséhez való viszonyáról (Annuario della Soc. d. Nat. Modena 1867. 81. L). Egy másik munka dr. Francesco Barragotól jelent meg olaszul 1869-ben, amelynek címe (magyarúl): Az ember Isten képére, de egyszersmind a majom képére is teremtetett.

* Natürliche Schöpfungsgeschichte. 5. Auflage. Berlin 1874. T. A.

[6] Haeckel tanár az egyedüli szerző, ki az Origin of Species című munkám első megjelenése óta az ivari kiválást behatóan tárgyalta s annak a teljes jelentőségét felfogta; amint ezt különböző munkáiban igen ügyesen kifejtette.

[7] Darwin: Expression of the emotions in Man and animals. With Illustrations. London (kilencezer példányban nyomatott). T. A.

ELSŐ RÉSZ

AZ EMBER SZÁRMAZÁSA
VAGYIS EREDETE

ELSŐ FEJEZET

AZ EMBER VALAMELY ALSÓBB RANGÚ ALAKTÓL
VALÓ SZÁRMAZÁSÁNAK BIZONYSÁGA

Az ember eredetéről való bizonyságnak a természete. — Homológ képletek az embernél és az alsóbb rangú állatoknál. — A megegyezés különböző pontjai. — Fejlődés. — Csökevényes képletek, izmok, érzék-szervek, hajzat, csontok, szaporodás-szervek stb. — A tények e három nagy osztályának jelentősége az ember eredetét illetőleg.

Aki el akarná dönteni, hogy vajon az ember valamely előbb létezett alaktól származik-e, az valószínűleg először is azt fogná kutatni, vajon az ember, ha mindjárt csak csekély mértékben is, mutat-e változékonyságot testi szerkezetében és értelmi tehetségeiben; és ha igen, vajon e változások ama törvények szerint származnak-e át utódaira, amely törvények az alsóbbrangú állatokra nézve érvényesek. Továbbá, hogy amennyire ebbeli tudatlanságunk ítélnünk engedi, vajon eme változások ugyanazon általános okoknak-e az eredményei s ugyanazon általános törvények uralma alatt állnak-e mint más szervezeteknél; amilyen törvények például a kölcsönös viszonyosság (correlatio), a szervek használatának vagy nemhasználatának átöröklődő hatásai stb. vajon az ember szintén alá van-e vetve afféle rendellenes képződéseknek, mint amelyek a fejlődés megakadályoztatásából, a testrészek megkettőződéséből stb. erednek, és vajon az ember ily rendellenes képződések mellett a testalaknak valamelyik régibb, ősi típusára üt-e? Természetesen még azt is lehetne kutatni, hogy vajon az embernek, éppúgy, mint annyi más állatnak, szintén vannak-e faj változatai (varietásai) és alfajtái, amelyek egymástól csak igen keveset térnek el; vagy pedig vannak-e egymástól olyannyira eltérő fajtái, hogy azokat már a kétes fajok (species) közé kell sorolni? Vajon hogyan vannak az efféle fajták a föld kerekségén elterjedve; hogyan hat az egyik a másikra kereszteződés alkalmával az első s a következő ivadékokban? Es így tovább még számos kérdést lehetne felvetni és kutatni.

A kutató legelőször is ahhoz a nevezetes kérdéshez jutna, vajon az ember elszaporodása oly gyorsan halad-e előre, hogy annak következtében a létért alkalmilag kemény küzdelmeknek kell támadni; és vajon ekképp akár a testben, akár pedig az értelemben bizonyos előnyös változások jönnek-e létre, amelyek azután megmaradnak, míg a kártékonyak kiküszöbölődnek? vajon az egyes emberi fajták vagy fajok között, bármiként nevezzük azokat, vannak-e átmenetek s az egyik helyébe léphet-e a másiknak, úgy hogy némelyik végre teljesen kipusztul? Látni fogjuk, amint az legnagyobbára egészen nyilvánvaló is, hogy mindeme kérdésekre igennel kell felelni, és pedig egészen azon a módon, mint az alsóbb rangú állatokra nézve. Azonban az imént elősorolt kérdéseket egyelőre bátran elodázhatjuk, és mindenekelőtt azt fogjuk kutatni, hogy mennyiben mutat az ember testi szerkezete többé-kevésbé világos nyomokat valamely alsóbb rangú alaktól való származásra nézve. Az ezután következő fejezetekben tekintetbe fogjuk venni az ember észbeli tehetségeit, összehasonlítván azokat az alsóbb rangú állatokéival.

Az ember testi szerkezete. Ismeretes, hogy az ember ugyanazon általános típus vagy minta szerint van alkotva, mint a többi emlős. Csontvázának valamennyi darabját össze lehet hasonlítani egy majomnak, egy denevérnek vagy pedig egy fókának a megfelelő csontjaival. Szakasztott így áll a dolog az ember izmaira, idegeire, véredényeire és zsigereire nézve. Az agyvelő, a legfontosabb szerv, Huxley és más anatómusok kimutatása szerint egyazon törvénynek hódol. Még Bischoff is, pedig velünk szemben ellentétes állást foglal el, megen hogy az ember agyvelejében valamennyi résnek és redőnek megvan a maga analogonja a majom agyvelejében; csakhogy ő kiemeli, hogy ez a kétféle agyvelő a fejlődésnek semmiféle szakában sem mutat tökéletes összeegyezést; de ilyen összeegyezést nem is várhatunk, hiszen különben észbeli tehetségeiknek is egészen ugyanazoknak kellene lenni. Vulpian[1] megjegyzi: Les differences réelles qui existent entre l’encéphale de l’homme et célúi des singes supérieurs, sont bien minimes. II ne fant pas se fairé d’illusions á cet égard. L’homme est bien plus prés des singes anthropomorphes pár les caractéres anatomiques de són cerveau que ceux-ci ne le sont non seulement des autres mammiféres, mais merne de certains quadrumanes, des guenons, et des macaques.[2] Felesleges volna itt az agyvelőnek s a test valamennyi többi részének szerkezetéről még további olyan részleteket felhozni, a melyekre nézve az ember és a magasabb rangú emlősök egymással megegyeznek.

Mindamellett érdemes lesz még néhány pontot tüzetesen felsorolni, amelyek a szerkezet kérdésével egyenes vagy nyílt összefüggésben nincsenek ugyan, de a melyekből eme megegyezés vagy rokonság egészen jól kitűnik.

Ugyanis az ember képes alsóbb rangú állatoktól bizonyos Régeket elkapni vagy pedig azokat ezekkel közölni; ilyen betegségek például a veszettség, a himlő, a takonykor, a bujakór, a kolera, a sömör stb.[3] Eme tény a szoros hasonlatosságot[4] bizonyítja szöveteik és vérük között, úgy finomabb szerkezet, mint összetétel tekintetében, és pedig sokkal világosabban, mint azt a legjobb mikroszkóppal való összehasonlítás, vagy a legpontosabb kémiai elemzés tehetné. A majmok számos, ugyanazon nem-ragályos betegségnek vannak alávetve, mint mi. Így Rengger,[5] ki a Cebus azarae nevű majmot, ennek a szülőföldjén hosszabb ideig gondosan megfigyelte, azt találta, hogy ez az állat a szokott szimptómákkal hurutot kaphat, amelynek gyakori ismétlődése után szárazbetegségbe esik. E majmok hasonlóképen gutaütésben, bélgyulladásban és szürkehályogban szenvedtek. A fiatalabbak a tejfogak kihullása időszakában a láz miatt gyakran elpusztultak. Orvosságok a majmokon ugyanolyan hatást idéznek elő, mint rajtunk. Több majom-faj igen szereti á teát, a kávét és szeszesitalokat; némelyikük, amint magam láttam, egész élvezettel tud dohányozni.[6] Brehm mondja, hogy északkeleti Afrika bennszülöttjei a vad páviánokat úgy fogdossák, hogy edényekben erős sört tesznek ki, a melytől azután a páviánok megrészegednek. Brehm ez állatok közül többeket látott ilyen állapotban, amelyeket azután fogságban tartott; és igen mulatságosan beszéli el ezeknek a maguk viseletét és furcsa arcfintorgatásaikat. E majmok másnap igen rossz kedvben és kelletlen hangulatban voltak; fájós fejőket két tenyerükben tartották s e mellett igen siralmas pofát vágtak; ha sörrel vagy borral kínálták őket, undorral fordultak el ez italoktól, a citromlevet ellenben kedvvel szürcsölték.[7] Egy amerikai majom, t. i. egy Ateles, egy ízben pálinkától lerészegedvén, azontúl soha többé nem nyúlt hozzá, s e szerint bölcsebb volt, mint sok ember. E jelentéktelen tények bizonyítják, hogy mily hasonlóknak kell lenni az ízlelő idegeknek a majmoknál és az embereknél, és hogy mindkettejüknél mily hasonló módon ingereltetik az egész idegrendszer.

Az embert belső élősdiek kínozzák, melyek gyakran veszedelmes bajokat idéznek elő; hasonlóképen külső élősdiek is háborgatják, amelyek mind ugyanazon nemekhez és családokhoz tartoznak, mint a többi emlős állat élősdijei; a rühatka pedig épen abból a fajból való az embernél és az emlősöknél.[8] Az ember éppúgy mint más emlősök, madarak, sőt mint még a rovarok is,[9] ama titokteljes törvénynek van alávetve, amely szerint némely rendes életfolyamat, mint például a terhesség, a különféle betegségek kifejlődése és tartama, a Holdnak a fázisait követi. Az ember sebei ugyanazon a módon gyógyulnak, testcsonkjai az amputálás után, különösen az embrionális időszakban esetleg éppoly regeneráló képességet mutatnak, mint a legalsóbb rangú állatoknál.[10]

A legfontosabb életműködésnek, a faj tovább tenyésztésének egész folyamata szakasztott az valamennyi emlősnél, elkezdve a hímnek udvarlásától[11] egészen a fiák születéséig és szoptatásáig. A majmok majdnem egészen oly ügyefogyottan jönnek a világra, mint saját gyermekeink; és némely majom-nemben a kisdedeknek külseje éppoly erősen elüt az öregekétől, mint ahogy elütnek a mi gyermekeink a felnőtt szülőktől.[12] Több szerző fontos különbség gyanánt kiemelte, hogy a mi gyermekeink sokkal később lépnek az érettség korszakába, mint bármely más állatnak a fiai; de ha a trópusi vidékeken lakó emberfajtákat vesszük tekintetbe, úgy e különbség nem igen nagy, mert az orangután, amint hiszik, nem lesz érett korú életének tizenötödik éve előtt.[13] A férfi a nőtől nagyságára, testi erejére, szőrösségére stb.-re, s egyszersmind értelmére nézve éppoly szakasztott módon különbözik, mint számos emlősállatnak hímé és nősténye szokott egymástól különbözni. E szerint a hasonlatosság az ember és a magasabb rangú állatok, nevezetesen pedig az emberszabású majmok között, a szövetek általános és részletes szerkezetére, kémiai összetételére és alkatára nézve rendkívül nagy.

Embrionális fejlődés. — Az ember egy körülbelül 1/125 hüvelyk átmérőjű petéből fejlődik,[14] amely semmiben sem különbözik más állatok petéitől. Maga az emberi embrió, a fejlődés korai szakában alig különböztethető meg a gerincesek osztályához tartozó más állati embrióktól. Ezen időszakban a nyak artériái (ütőerei) ívszerűleg haladnak, mintha csak kopoltyúkhoz kellene hajtaniok a vért, pedig kopoltyúk a magasabb rangú gerinceseknél hiányzanak; azonban még megvannak a nyílások (1. ábra/, g) a nyak mindkét oldalán, melyek a kopoltyúknak régi helyét jelölik. Egy valamivel későbbi időszakban, mikor a végtagok már mutatkoznak, mint ezt a kitűnő v. Baer megjegyzi, a gyíkok és emlősök lábai, a madarak szárnyai és lábai, nemkülönben az ember kezei és lábai, mind ugyanazon törzsalakból veszik eredetüket. — Csak a fejlődésnek későbbi fokain, mondja Huxley,[15] mutat a fiatal emberi lény határozott eltéréseket a fiatal majomtól, mely utóbbi, fejlődésében épannyira elüt a kutyától, mint az ember. Bármennyire feltűnőnek is látszassék emez állítás, de ki lehet mutatni, hogy igaz.

Minthogy olvasóim egy némelyike bizonyára még sohasem látott embriót lerajzolva, ide mellékeltem egy ember és. egy kutya embriójának rajzát, a fejlődésnek körülbelül ugyanazon időszakából; e rajzok két kifogástalan pontosságú műből[16] vannak gondosan lemásolva.

E kimagasló tekintélyektől származó adatok után bizonyára egészen felesleges részemről azokat mégis ahonnan kölcsönzött egyéb adatok számával is szaporítani annak kimutatására, hogy az emberi embriónak csakugyan oly nagy hasonlatossága van más emlősök embrióival. Mindamellett megemlíthetem, hogy az emberi embrió, szerkezetének különböző pontjaira nézve, egyszersmind bizonyos alsó rangú, de felnőtt korú állatok alakjához is hasonlít. Így az emberi embrióban szintén a szív eleinte csak egyszerű lüktető véredény; a bélsár egy kloákán üríttetik ki; a farkcsíkcsont valóságos fark módjára hajlik előre és jó hosszúra kinyúlik a még csökevényes alsó végtagokon túl.[17] Bizonyos mirigyek, az úgynevezett Wolff- féle testecskék megvannak valamennyi gerinces embriójában és megfelelnek a kifejlett halak veséinek, melyekhez hasonló módon is működnek.[18] De még az embrionális életnek egy későbbi szakában is észlelhető néhány meglepő hasonlatosság az ember és az alsóbb rangú állatok között. Azt mondja Bischoff, hogy az emberi agyvelőnek tekervényei a magzatélet hetedik hónapjának végén a fejlődésnek körülbelül azt a fokát mutatják, melyen a felnőtt páviánnak agy veleje áll.[19] amint Owen tanár megjegyzi[20] a lábnak nagyujja, mely egyik támaszpontunk gyanánt szolgál, ha állunk vagy megyünk, talán legjellemzőbb sajátsága az egész emberi szervezetnek; de Wyman tanár[21] egy körülbelül egy hüvelyk hosszú emberi embriónál azt találta: hogy a láb nagyujja rövidebb, mint a többi ujj, s ahelyett, hogy ez utóbbiakkal egyközesen állana, a láb oldalán kifelé áll, ami a négykezű állatok állandó állapotának felel meg. E pontot egy Huxleytól[22] vett idézettel akarom befejezni; ő ugyanis azt a kérdést vetvén fel, hogy vajon az ember a kutyától, madártól, békától vagy haltól különböző módon veszi-e eredetét? azt feleli: a válasz egy pillanatig sem lehet kétséges; vita tárgyát sem képezheti, hogy az ember eredetének módja, kifejlődésének első szakai azonosak amaz állatokéival, melyek a rangfokozatban közvetlenül őalatta állnak; az ember a majmokhoz kétségen kívül sokkal közelebb áll, mint ezek a kutyához.

Csökevények — E tárgyról, jóllehet a két utóbbinál voltaképen nem fontosabb, mégis több okból kell itt behatóbban értekezni.[23] A magasabb rangú állatok közül egyet sem lehet felhozni, melynek testén néhány rész csökevényes állapotban nem volna; s e szabály alól az ember sem tesz kivételt. A csökevényes szerveket meg kell különböztetni a még növekedésben levő szervektől; jóllehet ez a megkülönböztetés némely esetben nem könnyű. Az előbbiek ugyanis vagy egészen haszonnélküliek, mint például az emlők a hím állatoknál, vagy pedig a metszőfogak a kérődzőknél, melyeknél sohasem törnek elő fogtömlőikből; vagy pedig olyanok, hogy mostani birtokosaiknak csak csekély szolgálatára vannak, úgyhogy alig tehető fel, hogy a jelen körülmények között fejlődtek volna. Az utóbbi pontban említett szervek ugyan szorosan véve még nem csökevényes jelleműek, de már ebben az irányban vannak. A növésben levő szervek ellenben, jóllehet még nincsenek egészen kinőve, de birtokosaiknak nagy szolgálatára vannak s még további fejlődésre képesek. A csökevényes szervek feltűnően változékony jelleműek, mint ez részben érthető is, amennyiben vagy egészen, vagy pedig majdnem egészen haszonnélküliek, s így tehát a természetes kiválás hatása alatt sem állnak többé. Gyakran egészen el vannak nyomva. S ha ez megesik, alkalmilag mégis újra megjelenhetnek az úgynevezett visszaütés (reversio) következtében, a mi igenis figyelemre méltó körülmény.

A csökevényes szervek keletkezésének főokai, úgy látszik, abban rejlenek, hogy az illető szerv nem használtatik az életnek ama szaka alatt, melyben használata főleg igénybe van véve (így általában az érett korban), továbbá, hogy az öröklés (az utódoknál) az élet megfelelő időszaka alatt ily irányban hatást fejt ki. A nem-használat kifejezést nem szabad csupán csak az izmoknak csökkent működésére alkalmazni, e fogalom még azt is magában foglalja, hogy kevesebb vér jut a testrészekbe vagy szervekbe, amelyekben a vér nyomása csekélyebb ingadozásoknak van alávetve, vagy pedig amelyekben a szokott élettani működés bármely úton-módon csökkentve van. Egyébiránt megtörténik, hogy bizonyos testrészek csökevényes állapotban vannak az egyik ivarnál; míg a másiknál egészen rendes állapotúak; ezek az esetek, mint később látni fogjuk, az eddig említett esetektől gyakran eltérő eredetre vallanak. Egyes esetekben a szervek egyenesen a természetes kiválás következtében csenevésznek el, t. i. mikor e szervek a megváltozott életmód következtében az illető fajnak csakis kárára volnának. Az elcsenevészesedés folyamatát a szerves életnek két elve, a helyrepótlás (compensatio) valamint a növekedésben való gazdálkodás segíti elő; azonban nehezen lehet megérteni az elcsenevészesedés későbbi fokait, mikor a «nem-használat» már bevégezte mind azt a hatást, mit valamiképen még rovására lehet írni; továbbá, mikor a növésben való meggazdálkodás okozta nyereség igen csekély.[24] A már hasznavehetetlenné vált s igen megfogyott testrészek végleges és teljes elnyomatását, mely esetben egyfelől már sem a «helyre-pótlás», másfelől pedig sem a gazdálkodása szerepet többé nem játszhat, talán a pangenesis hipotézise segélyével lehet érthetővé tenni. De minthogy én a csökevényes szerveknek egész kérdését előbbi munkáimban[25] fejtegettem és magyaráztam, nincs szükségem itt róla többet mondanom.

Az emberi test számos helyén többféle izomnak maradványait észlelték;[26] és nem kevés izom található alkalmilag erősen elcsenevészesedve az emberi testben, amely izmok alsóbb rangú állatoknál rendesen ki vannak fejlődve. Mindenkinek észre kellett már venni azt az erőt, a mellyel számos állat, különösen pedig a lovak, bőrüket mozgatni vagy megrázni bírják, s amit a nagy bőr-izom (panniculus carnosus) eszközök Ennek az izomnak maradványait testünk különféle helyein még tevékeny állapotban találhatni; így például a homlokon, ahol a szemöldököket mozgatja. A nyak széles bőr-izma (platysma myoides), mely a nyakon a bőr alatt jól ki van fejlődve, ehhez a rendszerhez tartozik. Turnék, edinburghi tanár, amint engem értesít, alkalmilag öt különböző helyen fedezett fel izomnyalábokat, u. m. a hónaljban, a lapockák közelében stb., amelyeket mind a nagy bőr-izom rendszeréhez kell sorolni. Ugyanő kimutatta,[27] hogy a szügy izma (musculus sternalis vagy sternalis brutorum), amely nem a has egyenes izmának (rectus abdominis) folytatása, hanem szorosan a nagy bőr-izomhoz tartozik, 600-nál több esetben körülbelül 3%-nyi arányban fordul elő; ugyanő még hozzá teszi: ez az izom kitűnő illusztrációjára szolgál ama tételnek, hogy különösen az esetleg fellépő és csökevényes képletek vannak berendezésükre nézve változékonyságnak alávetve.

Némely embernek megvan a képessége, hogy feje bőrének izmait tetszése szerint összehúzhatja; s az illető izmok különböző és részben csökevényes állapotban vannak. A. de Candolle eme képesség hosszas megmaradásának vagy átöröklésének, valamint szokatlan erős kifejlődésének egy különös példáját közié velem. ő ugyanis ismer egy családot, melynek egyik tagja, a mostani családfő, fiatal korában képes volt feje tetejéről több nehéz könyvet lehajigálni egyszerűen fejbőrének mozgatásával, s emez ügyességével fogadásokat is nyert. Ez a képesség atyjánál, nagybátyjánál, nagyatyjánál, valamint három gyermekénél szintén ily szokatlan módon van kifejlődve. E család a nyolcadik ivadékában két ágra szakadt, úgyhogy a fent említett ág feje tehát hetedik íz szerint unokatestvér a másik ágnak fejével. Eme távoli rokon Franciaországnak egy másik részében lakik; s amikor ez utóbbit kérdezték, vajon megvan-e neki is ez a képessége, azt legott produkálta. Ez az eset egészen jó példája annak, hogy öröklés útján mily sokáig maradhat meg egy különben teljesen hasznavehetetlen képesség, amely valószínűleg távoli félember törzs-szüléinktől (semi-human progenitors) szállott reánk; sok majomnak ugyanis megvan a képessége, amelyet fel is használ, hogy feje bőrét erősen előre és hátra mozgatja.[28]

A fülnek külső, t. i. a fülkagylónak mozgató izmai, valamint belső izmai, amelyek a halló szerv különböző részeit mozgatják, az embernél csökevényes állapotban vannak, és mind a nagy bőr-izom rendszeréhez tartoznak; ezek tehát fejlettségükre vagy legalább működésükre nézve változékonyak. Láttam egy embert, aki egész fülét előre tudta húzni; más emberek megint a fülüket fölfelé tudják húzni; ismét mások hátrafelé; és valószínű, amit ezek egyike nekem mondott, t. i. hogy füleinknek gyakori érintése s ekként figyelmünknek reájuk való terelése következtében, ismételt kísérletek után, legtöbben visszanyerhetjük némileg a fülmozgatás tehetségét. A fület felegyenesítő, valamint a különféle irányokba állító képesség, kétségkívül sok állatnak a leghasznosabb szolgálatára van; de biztos forrásból sohasem hallottam egy emberről sem, akinek megvolt ez a képessége, hogy az neki valami hasznára lett volna.

Az egész külső fülkagyló csökevényes képződménynek tekinthető különböző redőivel és kiálló léceivel együtt (helix és anti-helix, tragus és anti-tragus), amelyek az alsóbb rangú állatoknál a fül erősítésére s a fül egyenes állásánál annak támogatására szolgálnak anélkül, hogy a fül súlyát szaporítanák. Némely szerző ugyan felteszi, hogy a fülkagyló porcogója arra szolgál, hogy a rezgéseket a halló ideghez átterjessze; de Toynbee úr,[29] ki e pontra nézve a tudomására jutott összes adatokat egybegyűjtötte, arra a megállapodásra jut, hogy a külső fülkagyló semmiféle meghatározott haszonra nem való. A csimpánznak és az orangutánnak fülei az ember füléhez feltűnő módon hasonlítanak; náluk a fül izmai szintén csak igen gyengén vannak kifejlődve.[30] A londoni állatkert őreitől csakugyan azt hallottam, hogy ezek az állatok sohasem mozgatják vagy hegyezik füleiket; úgyhogy a működést illetőleg fülmozgató izmaik ugyanabban a csökevényes állapotban vannak, mint a mieink. Hogy e majmok, valamint az ember ős elődjei miért vesztették el a fülhegyezés képességét, azt nem tudjuk megmondani. Ha nem is elégít ki a következő nézet, de lehetséges, hogy e lények a fákon való életmódjuknál, valamint nagy erejüknél fogva a veszedelmeknek csak kevéssé voltak kitéve, s így füleiket huzamos idők alatt csak igen keveset mozgatták, minek következtében a fül mozgatásának képességét lassanként elvesztették. Ez megfelelne ama nagy és nehézkes testű madarak esetének, amelyek az óceáni szigeteken élvén, ragadozó állatok támadásainak nincsenek kitéve, minek következtében szárnyaiknak repülésre való képességét egészen elvesztették. Az embernek és több majomnak eme tehetetlensége mindazonáltal részben ki van pótolva ama szabadság által, a mellyel fejüket vízszintes síkban mozgatni képesek s így a hangokat minden irányból felfogni tudják. Azt állították, hogy egyedül az ember fülének van cimpája; de ennek a csökevénye megvan a gorillánál is[31] és mint Preyer tanártól hallom, a fülcimpa viszont a négernél nem ritkán hiányzik.

Woolner, a híres szobrász, a fülnek egy kis sajátságára tett engem figyelmessé, amelyet úgy férfiaknál, mint nőknél gyakran észlelt, s amelynek ő egész jelentőségét felfogta. Figyelme erre a pontra legelőször akkor irányult, amikor «Puck» szobrát készítette, amelynek hegyes füleket csinált. Tanulmány kedvéért különböző majmok s azután még gondosabban az emberek füleinek a vizsgálatára adta magát. A fül e sajátsága abban áll, hogy a fülkagyló karimájának behajlott szegélyén, vagyis az úgynevezett lécen (helix) egy kiálló kis bütyök található. Ahol e kis bütyök előfordul, ott az már a születésnél ki van fejlődve és Meyer Lajos tanár szerint férfiaknál gyakrabban észlelhető, mint nőknél. Woolner egy ily esetről pontos mintát készített s arról nekem az ide mellékelt rajzot (2. ábra) küldte. Az ilyen bütykök a fül közepe felé nemcsak a léc szabad széléből szoktak kiáltani, hanem néha a karimának síkjából is, mely utóbbi esetben azokat látni lehet, ha a fejet egyenesen szembe, vagy pedig hátulról nézzük. Nagyságra és némileg helyzetre nézve is változékonyak, amennyiben hol egy kissé magasabban, hol meg lejjebb fekszenek; de megesik, hogy az ilyen bütyök csak az egyik fülön van meg, a másikon pedig teljesen hiányzik. E bütykök előfordulása nem szorítkozik csupán csak az emberre, mert egy ilyen esetet a londoni állatkertben egy Ateles Belzebuth majmon észleltem; dr. Ray Lankester E. egy más esetről értesít, állatkertben egy csimpánzon észlelt.

Nyilvánvaló, hogy a léc (helix) nem egyéb, mint a fülkagylónak behajlott szegélye; és úgy látszik, hogy ez a szegély bizonyos úton-módon összefüggésben van avval, hogy az egész fülkagyló állandóan hátrafelé van lapulva. Több, nem éppen magasabb rangú majomnál, mint például a páviánoknál és a makákuszok néhány fajánál,[32] a fülkagyló felső része egy kissé csúcsosan végződik s a fül karimája semmiképen sincsen redősen beszegve; és ha ezt a csúcsosan végződő sima fülkarimát redősen, beszegve képzeljük, akkor a redő belső szélén okvetlenül egy kicsiny csücsöknek kellene kiállni a fül közepe felé; s én azt hiszem, hogy sok esetben ez az egésznek az eredete. De másfelől Meyer L. tanár egy csak nem rég megjelent jeles értekezésében[33] azt állítja, hogy ennek az egész dolognak a természete tisztán csak változékonyság; és hogy e kiálló pontok nem valódi bütykök, mert az egész csak onnan van, hogy a belső porcogó e pontok két oldalán nincsen teljesen kifejlődve. Én egész készséggel hajlandó vagyok elismerni, hogy sok esetben csakugyan ez a helyes magyarázat, mint például azokban az esetekben, amelyeket Meyer L. lerajzolt, a melyekben a fülön több kicsiny pontocska látható vagy pedig az egész karima öblös szélű. Dr. Down L. szívességéből magam láttam egy törpefejű hülyének a fülét, melyen a lécnek külső, nem pedig a befelé hajtott szélén volt a kiálló bütykös pontocska; úgyhogy ez esetben a bütyök képződése csakugyan nem állhatott összefüggésben a fülkagyló előbbi csúcsos végével. Mindennek dacára eredeti nézetemet, mely szerint a kiálló bütykös pont nem egyéb, mint az egykor felfelé állott és hegyes fül csúcsának a maradványa, még mindig valószínűnek tartom. Azért gondolom ezt, mert e pontok gyakran fordulnak elő, és mert helyzetük általában megfelel a hegyes végű fül csúcsának. Egy esetben, a melyről fényképet kaptam, a kiálló bütyök oly nagy volt, hogy ha Meyer tanár szerint föl is vesszük, hogy a fülkagyló karimája csak a porcogónak mindenütt egyenletes kifejlődése által válik teljessé, akkor a kifejlett porcogónak az egész fülkagylónak bőven egy harmadát kellene elfödnie. Továbbá két esetet közöltek velem, az egyiket Észak-Amerikából, a másikat Angliából, amely két esetben a fülkagyló felső karimája semmikép sem volt beszegve, de hegyes végű volt; úgyhogy e fülek körrajzának igen nagy hasonlatossága volt a közönséges négylábú állatok hegyes füleivel. Ezek közül az egyik esetre, t. i. egy fiatal gyermek fülére nézve megjegyzendő, hogy a gyermek atyja azt egy általam neki rajzban megmutatott majom, a Cynopithecus niger fülével összehasonlította,[34] s úgy találta, hogy gyermekének és e majomnak a fülkagylója egymáshoz nagyon hasonló körrajzot mutat. Ha ebben a két esetben a fülkarima rendesen be lett volna szegve, a belső szélen egy kiálló bütyöknek kellett volna képződni. Hadd tegyem még hozzá, hogy más két esetben a fülkagylók körrajza felfelé ugyan még egy kissé csúcsos meghosszabbodást mutatott, jóllehet a karima felső része rendesen volt beszegve; csakhogy az egyik esetben csak igen keskenyen. A mellékelt fametszet (3. ábra) egy orangután-magzat fényképének a hü másolata (amelyet nekem dr. Nitzsche volt szíves küldeni); ezen látni lehet, hogy mily nagyon eltérő a fiatal állat hegyesvégű fülének körrajza a felnőtt állatétól, amely utóbbi általában véve nagy hasonlatosságot mutat az emberi fül körrajzához. Nyilvánvaló, hogy ha egy ilyen fülkarima a hegyes végén redősen beszegődik, a belső szélen egy kiálló csücsöknek kell létrejönni, hacsak a fejlődés további szaka alatt valami más nagyobb változás nem áll be. Egészben véve tehát előttem még mindig valószínűnek látszik, hogy a szóban forgó bütykök némely esetekben és pedig az embernél és a majmoknál egyaránt nem egyebek, mint egy régibb állapotnak a nyomai.

A pislogó hártya, vagyis az ú. n. harmadik szempilla, járulékos izmaival és egyéb szöveti képleteivel együtt, különösen jól van kifejlődve a madaraknál, a melyekre nézve e hártya működése fontos, amennyiben az egész szemgolyót haránt irányban igen gyorsan betakarhatja. Ez a hártya feltalálható még a gyíkoknál, kétéltűeknél és bizonyos halaknál, mint például a cápáknál. Elég jól van még e hártya az emlősök két alsóbb osztályánál, t. i. a csőrösöknél (Monotremata) és erszényeseknél (Marsupialia) is kifejlődve; úgyszintén néhány magasabb rangú emlősnél, mint például a rozmárnál. Ellenben az embernél, a négykezűeknél s a legtöbb emlősnél e hártya, mint azt valamennyi anatómus elismeri, már csak, mint valóságos csökevény találtatik és félhold-idomú redőnek neveztetik.[35]

A szaglás érzéke az emlősök túlnyomó részénél a legnagyobb fontossággal bír; némelyeket a veszélyre figyelmeztet, mint a kérődzőket; másokat a zsákmány föllelésére vezeti, mint például a húsevőket; ismét másokat, mint a vadkant, mind a két célnak elérésében elősegíti. Mi reánk nézve azonban a szaglás érzékének véghetetlen csekély haszna van, s ha egyáltalában szóba jöhet, úgy csakis a sötét színű emberfajtákat lehet tekintetbe venni, mint amelyeknél a szaglás szerve sokkal jobban van kifejlődve, mint a fehér és művelt fajtáknál.[36] Es még amazoknál sem szolgál sem figyelmeztetőül a veszélyre, sem útbaigazítóul a táplálék megtalálására nézve; sem pedig meg nem akadályozza azt, hogy, mint például az eszkimók, a legbűzhödtebb levegőben ne aludjanak, vagy pedig azt, hogy, mint például számos vad népség, félig rothadt húst ne egyék. Az európaiak között a szaglás tehetsége egyénenként nagy eltéréseket mutat, amint azt egy jeles természetbúvártól hallottam, kinek magának is igen kitűnő szaglása volt, s aki e kérdésre figyelmet fordított. Aki a fokozatos fejlődés elvében hisz, nem egykönnyen fogadhatja el azt, hogy az ember a szaglás tehetségét már eredetileg olyan állapotban kapta, mint a milyenben az jelenleg van. Az ember ezt a tehetséget már csak elgyengült, s így tehát csökevényes állapotban öröklé valamelyik ős elődétől, kinek a szaglás még nagy szolgálatára volt, s ki azt folytonosan igénybe is vette. Az olyan állatoknál, melyeknél a szaglás erősen ki van fejlődve, a személyekre és helyekre való visszaemlékezés határozottan összefüggésben áll a szaglás képességével; s így talán meg lehet érteni azt, mit dr. Maudsley oly helyesen megjegyzett,[37] hogy a szaglás az embernél különösen hathatós a már elfelejtett események és helyek eszméinek és emlékképeinek visszaidézésében.

Az ember valamennyi többi főemlőstől abban különbözik feltűnő módon, hogy bőre majdnem egészen csupasz. Mindamellett a férfi testének nagyobb részén kevés rövid s merev szőr, a nő testén pedig finom piheszőr található. A különböző emberfajták szőrösség tekintetében egymástól nagy eltéréseket mutatnak és a szőrösség még ugyanazon a fajtán belül is egyénenként igen változatos, mégpedig nemcsak a szőr mennyiségét, hanem növési helyét illetőleg is; így például némely európai ember bőre a vállain majdnem egészen szőrtelen, másoknál Pedig vastag szőrpamatokkal van benőve.[38] Nem lehet kétségbe vonni, hogy ezek az egész testen elszórtan növő szőrök nem egyebek, mint az alsóbb rangú állatok egyenletesen kifejlett szőrmezének csökevényei. E nézetet még valószínűbbé teszi az az ismeretes tény, hogy a végtagokon s a test más helyein mutatkozó finom, rövid és halvány szőr alkalmilag sűrű, hosszú és egészben véve durva, sötét szőrré változhat át, ha régi, gyulladásos felületek közelében rendellenes táplálkozás alatt áll.[39]

Sir James Paget arról értesít engem, hogy egy és ugyanazon család némely tagjainak a szemöldökein egy-két szőr sokkal hosszabb, mint a többi; úgyhogy még ez a csekély sajátság is öröklés eredményének tűnik fel. Ezeknek a szőröknek is megvannak a maguk képviselői; mert a csimpánznál és bizonyos makákusz-fajoknál a szemek fölött levő csupasz bőrből, elszórtan tetemes hosszúságú szőrszálak nőnek ki, melyek a mi szemöldökeinknek felelnek meg; ezekhez hasonló hosszú szőrök szoktak kiáltani a többi szőr közül némely páviánok szemöldöklécein is.

A finom gyapjas szőr, vagyis az úgynevezett gyapjú (danugo), mely a magzatélet hatodik hónapjában az emberi festet oly sűrűn fedi, e tekintetben még nevezetesebb esetet képez. Ez a szőr legelőször az ötödik hónapban jelentkezik a szemöldökökön és az arcon, különösen pedig a száj körül, ahol sokkal hosszabb, mint magán a fejen. Egy ilyenféle bajuszt Eschricht[40] észlelt egy leánymagzaton; de ez a dolog nem is olyan valami különös, mint első pillanatra látszik, mert a magzatfejlődés korai szakában a két ivar valamennyi külső jellemvonására nézve általában véve hasonlít egymáshoz. Ami a haj és szőr irányát és elrendezését illeti, az a magzat testének minden helyén ugyanaz, mint a felnőtt emberen, csakhogy egyébként nagy változatosságnak van alávetve. E szerint tehát a magzat testének egész felületét, még a homlokot s a füleket is ideértve, sűrű szőrmez fedi; azonban jellemző körülmény, hogy mind a kéz tenyere, mind pedig a láb talpa már ekkor is egészen csupasz, úgy amint azt a legtöbb alsóbb rangú emlősállat négy végtagjának talpán találjuk. Minthogy pedig ezt az összeegyezést alig lehet a véletlennek felróni, az emberi magzatnak eme gyapjú-meze tehát valószínűleg nem egyéb, mint a szőrösen született emlősök állandó szőrbundájának képviselője. Három vagy négy olyan esetet írtak le, melyekben a gyermekek egész teste és arca születésüknél finom hosszú szőrrel volt sűrűn benőve; az ilyen meglepő esetek szorosan az öröklés eredményei s a fogak növésének rendellenességeivel kölcsönös viszonyosságban vannak.[41] Brandt Sándor tanár arról értesít engem, hogy egy ilyen egészen szőrös testű, harmincöt éves embernek szőrszálait vizsgálván, azokat egészen hasonló szerkezetűeknek találta, mint a magzat gyapjúját; miért is megjegyzi, hogy az ilyen eset a megakadályozott szőrfejlődés eseteinek sorába tartozik, de ilyenkor egyszersmind a magzati szőr igen hosszúra megnő. Amint engem egy gyermekkórházi orvos biztosított, van sok gyönge testalkatú gyermek, kinek a hátát meglehetősen hosszú, selyemfinomságú szőr borítja; ezek az esetek valószínűleg szintén eme kategóriába tartoznak.

Úgy látszik, hogy a leghátulsó zápfog, vagyis az ú. n. bölcsességfog a műveltebb emberfajtáknál a csökevényes állapot felé törekszik. Ez a fog többnyire kisebb a többi zápfognál, s ugyanez az eset áll a csimpánz és az orangután bölcsességfogára nézve. E fognak csak két önálló gyökere van. Ezek a bölcsességfogak a tizenhetedik életévnél korábban sohasem bújnak elő az ínyből, s amint engem róla biztosítottak, e fogak sokkal könnyebben romlanak és sokkal korábban is hullanak ki, mint a többi fogak; ezt azonban néhány híres fogász tagadja. E fogak továbbá mind anatómiai szerkezetükre, mind fejlődésük idejére nézve sokkal több változatosságnak vannak alávetve, mint a többi fogak.[42] De másfelől e fogak a melanéziai emberfajtáknál rendesen három gyökerűek és többnyire épek is; e fajtáknál tehát a fogak kevésbé térnek el a többi zápfogaktól, mint a kaukázusi fajtáknál.[43] Schaaefhausen tanár ezt az eltérést a különböző fajták szerint akként magyarázza, hogy az állcsontok hátulsó fogmedri része a művelt fajtáknál[44] mindig meg van rövidülve; én e megrövidülést annak a körülménynek tulajdonítom, hogy a művelt emberek rendesen puha és főtt táplálékkal élnek, s ennélfogva állcsontjaikat is kevésbé használják. Brace arról értesít, hogy az Egyesült-Államokban egészen közönséges eljárássá kezd válni, hogy gyermekeknél néhány zápfogat eltávolítanak, ha állcsontjaikon a fogsor rendes kifejlődésére nincsen elég hely.[45]

A bélcsatornát illetőleg, a csökevényességnek csak egy esetét észleltem, s ez a vakbél féregképű nyúlványára vonatkozik. A vakbél ugyanis nem egyéb, mint a bélcsőnek egy ága vagy kiöblösödése (diverticulum), amely vakon végződik, s amely némely alsóbbrangú növényevő emlősnél felette hosszú. Az erszényesekhez tartozó koala (Phascolarctus eincreus) végbele tényleg háromszor hosszabb, mint egész teste.[46] Némelykor egy fokozatosan megvékonyodó hosszú csúcsba nyúlik ki, s máskor helyenként befűződéseket is mutat. Úgy látszik, mintha a vakbél a különböző állatoknál a megváltozott táplálkozás és életmód következtében rövidült volna meg, s hogy ekképp a féregképű nyúlvány nem volna egyéb, mint a megrövidült résznek fennmaradt csökevénye. Hogy pedig e nyúlvány csakugyan csökevény, az egyfelől csekély nagyságából s másfelől változékonyságából következtethetjük, amire nézve a bizonyító adatokat Canestrini tanár[47] gyűjtötte össze. Némelykor egészen hiányzik, máskor meg tetemesen ki van fejlődve. Belső ürege, olykor a cső hosszának a feléig, vagy pedig a két harmadáig teljesen el van zárva, s egy meglapult, tömött részben végződik. E nyúlvány az orángutánnál hosszú és tekervényes; az embernél a rövid vakbélnek a végén veszi eredetét, hosszúsága rendesen négy-öt hüvelyk, míg vastagsága körülbelül csak egyharmad hüvelyk. Ez a nyúlvány nemcsak minden haszon nélkül való, hanem némelykor még a halálnak is oka lehet, amiről éppen az utóbbi időkben hallottam két esetet: ugyanis esetleg apró kemény tárgyak, mint pl. gyümölcsmagvak szorulnak beléje, amelyek azután halálos kimenetelű gyulladást idéznek elő.[48]

Néhány alsóbb rangú négykezűnek (Quadrumana), valamint a lemurféléknek (Lemuridae) s a húsevőknek (Carnivora), továbbá számos erszényesnek (Marsupialia) a felkarcsontján, alsó végéhez közel egy nyílás fordul elő, az úgynevezett bütyökfeletti lik (supra-condyloideum foramen), a melyen az elővégtagnak nagy idege s gyakran meg nagy ütőere megyen át. És íme, az ember felkarcsontján is rendesen megvan e nyílásnak a nyoma, és néha eléggé jól ki is van fejlődve; mégpedig úgy, hogy egy kampósan hajlott csontléc végétől egy szalag nyúlik a csont alapfelületéhez, s ily módon a hézagot likká egészíti ki. Dr. Struthers,[49] ki e tárgyra különös figyelmet fordított, kimutatta, hogy eme sajátság némelykor átöröklődik, amennyiben egy férfinál s ennek hét gyermeke közül nem kevesebb, mint négynél megtalálta. Ha a lik előfordul, akkor kivétel nélkül mindig a nagy ideg (nervus medianus) megyen át rajta, a mi egészen világosan mutatja, hogy e képződmény nem egyéb, mint az alsóbb rangú állatok bütyök feletti likának a homologonja és egyszersmind csökevénye. Turner tanár, amint velem közli, azt tartja, hogy ez a csökevényes sajátság a most élő emberek csontvázainak körülbelül egy százalékánál előfordul. Ámde, ha e képződmény esetleges kifejlődése az embernél, amint valószínűnek látszik, a visszaütéssel (reversio) függ össze, akkor az bizonyára valamely igen régi állapotra való visszatérés, mert a magasabb rangú négykezűeknél hiányzik.

A felkarcsonton még egy más, esetleg előforduló lik vagy átfúródás észlelhető, melyet a bütykök közötti liknak (foramen intercondyloideum) lehet nevezni. Ez, ha nem is állandóan, de előfordul különböző emberszabású és másféle majmoknál,[50] nemkülönben számos alsóbb rangú állatnál. Érdekes, hogy ez az átfúródás, úgy látszik, sokkal gyakrabban fordult elő a régi idők embereinél, mint a mostaniaknál. Busk úr[51] erre nézve a következő tényeket gyűjtötte össze: Broca tanár a párizsi déli temetőből (Cimetiére du Sud) gyűjtött felkarcsontoknak ötödfél százaléknál találta ezt az átfúródást; az orrouy-i barlangban talált felkarcsontokon, melyeknek korát a bronzkorszakra teszik, ez az átfúródás harminckét darab felkarcsont között nyolcon fordult elő; de Broca azt hiszi, hogy ez a rendkívüli számarány onnan van, hogy e barlang valami családi sírbolt lehetett. Dupont a Lesse-völgy barlangjainak rénszarvaskor-beli csontjain harminc százaléknál találta a felkarcsont átfúródását; míg Leguay egy argenteuil-i dolmenféle maradványban a felkarcsont átfúródásának eseteit huszonöt százalékban találta; Pruner Bey a vauréali csontoknak huszonhat százalékát találta átfúródva. Nem szabad említés nélkül hagyni, hogy Pruner Bey állítása szerint a felkarcsont átfúródása a Guanche-csontvázaknál egészen közönséges dolog. — Érdekes tény, hogy a régi emberfajtáknak, ebben, valamint több más esetben, sokkal gyakrabban vannak alsóbb rangú állatokat jellemző szerkezeti sajátságaik, mint az újabb fajtáknak. Ennek egyik fő oka, úgy látszik, az, hogy a régibb fajták, a természetes leszármazás hosszú sorában távoli, állatforma törzsszülőikhez valamivel közelebb állnak, mint a fiatalabb emberfajták.

Az ember farkcsíkcsontja, amelyet ezután bizonyos más csigolyákkal együttesen fogunk leírni. Jóllehet mint fark egészen működés nélküli, a többi gerinces állatoknak mégis csak ezt a testrészét képviseli az embernél. A farcsík, az embrionális fejlődésnek korai szakában még szabad s a két alsó végtag között előre nyúlik, amint ez az emberi embrió rajzán (1. ábra) látható. Bizonyos ritka és anomális esetekben[52] a farkcsíkcsont még a születés után is valódi farknak a rövid, külső csökevénye alakjában mutatkozik. A farkcsíkcsont rövid, és rendesen csak négy, egymással mereven összenőtt csigolyából áll: de mindezek a csigolyák csökevényes állapotban vannak, mert a legfelsőbbiknek kivételével, a csigolyák egyes részeiből csupán csak a csigolyatest látható rajtok.[53] E csigolyák még néhány kicsiny izommal is el vannak látva, amelyeknek egyikét, mint Turnek tanár közli, Theile egészen határozottan úgy írta le, mint az állati fark nyújtó izmának csökevényes ismétlődését, amely izom sok állatnál oly hatalmasan van kifejlődve.

A gerincvelő az embernél csupán csak az utolsó hát, vagy pedig az első ágyék-csigolyáig terjed, de belőle egy cérnapamathoz hasonló nyaláb, az ú. n. végső nyaláb (filum terminale) indul ki, amely a gerinccsatornának a keresztcsonti végéig tovább folytatódik, sőt még ezen túl a farkcsíkcsont háti felületére is átterjed. E kötegnek a felső része, amint nekem Turnék tanár mondja, kétségen kívül homológ a gerincvelővel; míg alsó része nyilván nem áll egyébből, mint a lágy velőburokból (pia mater), vagyis véredénytartalmú hártyából. Es még ebben az esetben is ki lehet mondani, hogy a farkcsíkcsonton meglátszik a nyoma annak az oly nevezetes képletnek, t. i. a gerincvelőnek, jóllehet ez itt többé nincsen csontos csatornával körülvéve. A következő tény, melyet szintén Turner tanárnak köszönhetek, mutatja, hogy a farkcsíkcsont mily szorosan felel meg az alsóbb rangú állatok farkának: Luschka ugyanis legújabban a farkcsíkcsontnak a végén egy sajátszerűen összetekeredett testet fedezett föl, mely a középső keresztcsonti artériával közlekedésben van; ez a fölfedezés arra indította Krause és Meyer búvárokat, hogy egy makákusz-majomnak és egy macskának a farkát e képletre nézve megvizsgálják, s az illetők mind a két állatnál csakugyan találtak, ha nem is éppen a fark végén, egy egészen hasonló összetekeredett testet.

A szaporodás-szervek rendszere különféle csökevényes képleteket mutat; de ezek az imént említettektől egy fontos tekintetben különböznek. Ugyanis itt nem olyan résznek a csökevényéről van szó, amely, mint működésre képes rész az illető fajtánál többé elő nem fordul, hanem olyan részről, mely az egyik ivarnál működésre képes, a másiknál pedig csak csökevényes állapotban van meg. Egyébiránt, ha az egyes fajok külön teremtésénék a tételéből akarnánk is kiindulni, az efféle csökevények előfordulásának a magyarázata éppoly nehéz marad, mint az előbbi esetekben. Ezekre a csökevényekre később még vissza fogok térni és ki fogom mutatni, hogy azoknak az előjövetele általában véve tisztán csak az örökléstől függ, azaz, hogy az egyik ivarnál részek keletkeztek, amelyek öröklés útján részben a másik ivarra is átszármaztak. Itt most az efféle csökevényeknek csak néhány esetét akarom felemlíteni. Igen jól tudjuk, hogy valamennyi emlősnek a híméinél, a férfit is ideértve, csak csökevényes emlők (mamma) fordulnak elő. Ezek azonban férfiaknál is már több esetben egészen jól fejlődtek voltak és bőséges tejet szolgáltattak. Mivoltuknak az azonosságát a két ivarnál a többi közt az is mutatja, hogy kanyaróban (morbilli) az emlők mind a két ivarnál ú. n. szimpatikus megnagyobbodásban szoktak szenvedni. A dülmirigy hólyagocskájáról (vesicula prostatica), amelyet számos hím emlősállatnál észleltek, mostanában általánosan el van ismerve, hogy az a vele összefüggő csatornával együtt nem más, mint a női méhnek (uterus) a homologonja, Ha Leuckartnak erről a szervről írt talpraesett értekezésében e szervnek az értelmezését olvassuk, lehetetlen az ő következtetéseinek helyességét el nem ismernünk. Ez nevezetesen arra az esetre vonatkozólag világos, amikor az illető emlősállatok nőstényeinél a tulajdonképi ni éh villaszerűleg elágazik; ilyenkor az illető hímeknél a dülmirigy-hólyagocskát szintén kettéágazva találjuk.[54] A fennebbiekhez még több más, a szaporodószervek rendszeréhez tartozó csökevényes képletet lehetne sorolni.[55]

Az imént előadott tények három osztályának a jelentősége félre nem érthető. Ezúttal tehát egészen fölösleges a bizonyítékoknak egész sorozatát ismételni, amelyeket «Origin of Species» című munkámban tüzetesen tárgyaltam. Az egész szervezetnek homológ alkotása ugyanazon állatosztály tagjainál azonnal érthetővé válik, ha azoknak egy közös törzsszülőtől való leszármazását, valamint azoknak a megváltozott viszonyokhoz való utólagos alkalmazkodását fölvesszük. Az alakmintának a hasonlatosságát, az ember vagy a majom keze, a ló lába, a fóka úszó lába, a denevér szárnya között, semmi másféle nézet szerint sem lehet megmagyarázni.[56] Az nem tudományos magyarázat, ha azt mondjuk, hogy mindezek a részek egy és ugyanazon eszményi terv szerint vannak alkotva. A fejlődésre való tekintettel, amaz elv szerint, hogy az elváltozások általában valamely későbbi embrionális életszakban lépnek föl és megfelelő életkorok szerint öröklődnek át, világosan megérthetjük, hogy honnan van az, hogy különböző alakoknak az embriói közös törzsszülőjük szerkezetét többé-kevésbé mégis tökéletesen megtarthatják. Eddigelé soha semmiféle magyarázat nem volt ama csodás tényre nézve, hogy az ember, a kutya, a fóka, a denevér, a gyík stb. embrióit egymástól eleinte alig lehet megkülönböztetni. Ami a csökevényes szervek létezésének a megértését illeti, elég azt felvenni, hogy valamely régebbi törzsszülő az illető részeket tökéletes állapotban bírta, mely részek utóbb a megváltozott életmód következtében nagyon elcsenevészesedtek és pedig vagy az egyszerű nem-használás következtében, vagy pedig azoknak az egyéneknek természetes kiválása által, melyeknél a legkevesebb fölösleges rész volt felhalmozva: amihez még az előbb említett többi segítő mozzanat is hozzájárult.

Így megérthetjük, hogy miért van az ember és valamennyi más gerinces állat ugyanazon alakminta szerint alkotva, miért futják meg azok az embrionális fejlődésnek ugyanazon kezdeti szakait, és miért tartottak meg közösen bizonyos csökevényeket. Következésképen tehát egész nyíltan elfogadhatjuk közös leszármazásukat; más nézethez folyamodni, annyi volna, mint elismerni, hogy testalkotásunk, valamint a minket környező állatoké nem egyéb, mint egy, a mi ítéletünk félrevezetésére szolgáló cselfogás. Eme következtetésünk nagyban nyer megerősítést, ha az állatok egész sorozatának tagjait tekintjük és ha figyelembe vesszük ama bizonyítékokat, melyeket rokonságukból, vagy ennek alapján osztályozásukból, földrajzi elterjedésükből, valamint geológiai egymásutánjukból merítünk. Ami minket e következtetéstől visszarettent, igazán nem más, mint csupán csak természetes előítéletünk, meg ama felfuvalkodottság, mely dédapáinkkal azt mondatta, hogy félistenektől származtak. De nemsokára eljön az idő, mikor az emberek bámulni fognak azon, hogy természetbúvárok, akik az ember és a többi emlősök összehasonlító bonctanával és fejlődésével behatóan megismerkedtek, mégis azt hihették, hogy minden egyes lény külön-külön teremtésnek a műve.

[1] Lesons sur la Physiol. 1866. 890. 1. idézi Dally L'Ordre des Prymates et le Transformisme. 1868. 29. 1.

[2] A valódi különbségek, amelyek az ember és a felsőbbrangú majmok agy velejét illetőleg fennforognak, bizonyára igen csekélyek. E tekintetben nem szabad magunknak illúziókat csinálni. Az ember, agyvelejének anatómiai jellemeire nézve, sokkal közelebb áll az emberszabású majmokhoz, mint emezek nemcsak a többi emlősökhöz, hanem még bizonyos négykezűekhez, a hosszúfarkú ó-világi majmokhoz, a makákusz-majmokhoz. T. A.

[3] Dr. W. Lauder Lindsay e tárgyat meglehetősen hosszan tárgyalta a Journal of Mental Science-ben 1871. júliusi sz. és az Edinburgh Veterinary Review-ban, 1858. július.

[4] Egyik bírálóm (British Quarterly Review 1871. október 1. p. 472) azt, amit itt mondottam, igen erős és megvető hangon megrótta; de minthogy én az «azonosság» szót nem használom, nem látom, miért követtem volna el nagy hibát. Nekem úgy látszik, hogy igen erős analógia. van ama tény között, hogy ugyanaz vagy igen hasonló fertőzés, vagy ragályozás két különböző állatnál ugyanazt a hatást idézi elő, és a közt, hogy két különböző folyadéknak ugyanazok a kémszerei.

[5] Naturgeschichte der Sdugethiere von Paraguay. 1830. 50. 1.

[6] Ugyanez az ízlelő tehetsége megvan némely sokkal alsóbb rangú állatnak is. A. Nicols úr arról értesít, hogy Queenslandban, Ausztráliában, a Phascolarctus cinereus-ból három élő példányt tartott, a melyeknél, anélkül, hogy azokat valaki rátanította volna, erős hajlam fejlődött ki a rumivás és dohányzás iránt.

[7] Brehm: Thierleben. I. köt. 1864. 75. és 86. 1. Más ehhez analóg adatok végett Id. a 25. és 107. 1.

[8] Dr. W. Lauder Lindsay: Edinburgh Veterinary Revieiv. 1858. július. 13. 1.

[9] A rovarokra nézve Id. dr. Laycock: On a General Law of Vital Periodicity. British Association. 1842. — Dr. Macculloch a Sillimans North-American Journal of Science. Vol. XVI. 305. lapján mondja, hogy látott egy ebet, amely harmadnapos hideglelésben szenvedett. E tárgyra még vissza fogok térni.

[10] Erre nézve a bizonyítékot Variation of Animals and Plants under Domestication munkám II-ik köt. 15. 1. szolgáltattam, és még többet is lehetne hozzá adni.

[11] Mares e diversis generibus Quadrumanorum sine dubio dignoscunt feminas humanas a maribus. Primum, credo, odoratu, postea aspectu. Mr. Youatt, qui diu in Hortis Zoologicis (Bestiariis) medicus animalium erat, vir in rebus observandis cautus et sagax, hoc mihi certissime probavit, et curatores ejusdem loci et alii e ministris confirma- verunt. Sir Andrew Smith et Brehm notabant idem in Cynocephalo. Illustrissimus Cuvier etiam narrat multa de hac re, qua ut opinor, nihil turpius potest indicari inter omnia hominibus et Quadrumanis communia, Narrat emm Cynocephalum quendam in furorem incidere aspectu feminarum aliquarum, séd nequaquam accendi tanto furore ab omnibus. Semper eligebat juniores, et dignoscebat in turba, et advocabat voce gestuque.

[12] E megjegyzést a Cynocephalusra és az emberszabású majmokra vonatkozólag teszik Geoffroy St. Hilaire et Fr. Cuvier: Hist. natur. des mammiféres. Tom. I. 1824.

[13] Huxley: Man’s Place in Nature. 1863. p. 34.

[14] Az emberi pete átlag 0,25 mm nagyságú. T. A.

[15] Man’s Place in Nature. 1863. p. 67.

[16] Az emberi embrió (felső rajz) Ecker után Icones physiol. 1851-1853, Pl. 30, fig. 2. Ez az, embrió tíz vonal hosszú volt, a rajz tehát erősen van nagyítva. A kutyaembrió Bischoff után Entwiklungsgeschichte des Hundeeies. 1845. tab. XI. fig. 42. B. E rajz ötszörösen van nagyítva. A belső zsigerek el vannak hagyva, a méhből származó függelékek mindkét rajzban eltávolíttattak. E rajzokra Huxley tanár figyelmeztetett, akinek munkája Man’s Place etc. adta nekem az eszmét, hogy azokat ide mellékeljem. Haeckel Schöpfungsgeschichte című munkájában hasonló rajzokat közölt.

[17] Prof. Wyman: Proc. of American Acad. of Sciences. Vol. IV. 1860. p. 17.

[18] Owen: Anatomy of Vertebrates. Vol. I. p. 533.

[19] Die Grosshirnwindungen des Menschen 1868. p. 95.

[20] Anatomy of Vertebrates. vol. II. p. 553.

[21] Proc. Soc. Nat. Hist. Boston 1863. Vol. IX. p. 185.

[22] Man’s Place in Nature. p. 65.

[23] E fejezet vázlatát már leírtam volt, mielőtt G. Canestrini becses értekezését Caratteri rudimentali in ordine all' origine del uomo (Annuario delta Soc. d. Nat. Modena 1867. 81. 1.) olvastam volna, amelynek sokat köszönök. Haeckel ezt az egész kérdést Generelle Morphologie és Schöpfungsgeschichte címü munkáiban Dysteleologie cím alatt igen jelesen fejtegette.

[24] Néhány jó kritikus megjegyzést tettek e tárgyra Murié és Mivart. (Trans. Zool. Soc. Vol. VII. p. 92)

[25] Ld. Variation of Animals and Plants under Domestication. Vol. II. 317. és 397. 1., továbbá Origin of Species. 5-ik kiadás 535. 1.

[26] Így például Richard (Annales d. Scienc. Natúr. 3. Série, Zool. 1S52. Tom. XVIII. 13. 1.) leírását és rajzát adja az - általa úgynevezett muscle pédieux de la main (az ujjak rövid közös-izma) csökevényeinek, amely izom, amint a szerző mondja, néha infiniment petit (véghetetlenül kicsiny). Egy másik izomnak a tibial posterieur (hátsó sípcsonti izom) legtöbbnyire még a nyoma sincsen meg a kézen, és elvétve többé-kevésbé elcsenevészesedett állapotban mégis előfordul.

[27] Prof. W. Turnek: Proc. Poyal Soc. Edinburgh. 1866-67. p. 65.

[28] Ld. Expression of the Emotions in Man and Animals című munkámat 1872. p. 144.

[29] The Diseases of the Bar by J. Toynbee. London 1880. 12. 1. Egy tekintélyes fiziológus, Preyer tanár, közli velem, hogy újabb időben a fülkagyló működései felett kísérleteket tett, amelyeknél körülbelül a fentemlített eredményre jutott.

[30] Prof. A. Macalister: Annals and Mag. of Nat. Hist. Vol. VII. 1871. p. 342.

[31] St. George Mivart: Elementary Anatomy. 1873. 396. 1.

[32] Láss még néhány jegyzetet és rajzot a lemurfélék füléről, Murie és Mivart kitűnő dolgozatában. (Transactions Zool. Soc. Vol. VII. 1869. 6. és 90. oldal)

[33] ’ Ueber das Darwinische Spitzolir. (Arch. f. Path. Anat. u. Phys, 1871. p. 485)

[34] The Expression of the Emotions. p. 136.

[35] J. Müller: Handbuch der Physiologie. 4. Aufl. Bd. 2. p. 312. — Owen: Anatomy of Vertebrates. Vol. III. p. 260, ugyanez a rozmárról: Proc. Zool. Soc. 8. Nov. 185L Ld. még R. Knox: Great Artists and Anatomists. p. 106. Ez a csökevény a négereknél és az ausztráliaiaknál, úgy látszik, valamivel nagyobb, mint az európaiaknál; ld. C. Vogt: Vorlesztngen über den Menschen. Bd. 1. p. 162.

[36] Igen ismeretes és másoktól is igazolt az a tudósítás, amelyet Humboldt Sándor a dél-amerikai bennszülöttekről közölt. Houzeau állítja (Etudes sur les Facultés mentales etc. Tom. I. 1872. p. 91), hogy többször tett kísérleteket, amelyeknél igazolva találta, hogy a négerek és indiánok képesek a sötétben szaglásuk után személyeket felismerni. Dr. W. Ogle érdekes észleleteket tett amaz összefüggésre nézve, mely a szagló képesség és a szagló nyálkahártya színe, valamint a bőr színe között van. Épen azért szóltam a szövegben a sötétbőrű fajtákról, mint finomabb és tehetségesebb szaglásúakról a fehérekkel szemben. Ld. Ogle: Medico-Chir. Transact. London, Vol. LIII. 1870, p. 276.

[37] The Physiology and Pathology of Mind. 2nd ed. 1868. p. 134.

[38] Eschricht: Ueber die Richtung der Haare am menschl tehen Korjjer. (Müller’s Arch. f. Anat. u. Phys. 1837. 47. 1.) Erre az igen érdekes dolgozatra még gyakran fogok hivatkozni.

[39] Paget: Lectures on Surgical Pathology. 1853. Vol. I. 71. 1.

[40] Eschricht az i. h. a 40. és 47. 1.

[41] Lásd: Variation of Animals and Plants under Domestication. Vol. II. 327.1. Brandt Sándor tanár nemrég még egy más esetet közlött velem egy oroszországi születésű apáról és fiáról, kik éppen ily sajátságokkal vannak ellátva. Mind a kettőnek rajzát Párisból kaptam.

[42] Dr. Webb: Teeth in Man and the Anthropoid Apes. Idézve Carper Blake-től: Anthrop. Review. 1867. July 299. 1.

[43] Owen: Anatomy of Vertelrates. Vol. III. 320, 321, 325. 1.

[44] Ueber die primitive Form des Schadels, angolul ford. Anthr. Review. 1868. Oct. 426. 1.

[45] Mantegazza tanár Firenzéből írja nekem, hogy újabban az utolsó zápfogat különböző emberfajtáknál megvizsgálta és egészen hasonló eredményre jött, amint fent a szövegben közöltem, t. i. hogy e fog a felsőbbrangú vagy művelt emberfajtáknál elsatnyuló vagy pusztulófélben van. — (Ld. erről a Term. Közlöny XII. köt. 136. füz. Antropológia 10. sz. T. A.)

[46] Owen: Anatomy of Vertebrates. Vol. III. pp. 416, 434, 441.

[47] Annuario della Soc. dei Natur. Modena 1867. p. 94.

[48] Ch. Martins (De l’unité organique. Revue des Deu.c Mondes. 15 Juin 1872. p. 16) és Haeckel (Generelle Morphologie. Bd. 2. p. 278) mind a ketten tapasztalták, hogy ez a sajátszerű csökevény alkalmilag halált is okozhat.

[49] Az öröklést illetőleg Id. Dr. Struthers-nek a Lancet 1873. febr. 15-ik számában megjelent és más nevezetes dolgozatát u. o. 1863. jan. 28, p. 83. — Mint értesültem, Dr. Knox volt az első anatómus, aki az embernél e sajátszerű képződményre figyelmet fordított; Id. tőle Great Artists and Anamits 63. 1. — Ld. még erről Dr. Gruber fontos iratát, mely a Bulletin de l’Acad. Imp. de St. Pétersbourg XII. kötetében 1867-ben p. 448 jelent meg.

[50] Mr. St. George Mivart: Transact. Soc. Philos. 1867. p. 310.

[51] On the Caves of Gibraltar. (Transact. Intern. Congress of Prehist. Arch. Third Session. 1869. 159. 1.). Wyman tanár röviddel ezelőtt (Fourth Annual Report, Peabody Museum. 1871. 20. 1.) kimutatta, hogy ez az átfúródás az Egyesült Államok nyugati részéből, valamint Floridából való némely régi sírdombnak emberi maradványainál 31%-ban találkozik. A négereknél gyakran fordul elő.

[52] Quatrefages újabban összegyűjtötte az erre vonatkozó bizonyítékokat. (Revue des Cours scientifiques, 1867—1868. 625. 1.) — 1840-ben Fleischmann egy emberi magzatot mutatott be, amelynek szabadon kiálló farka volt éspedig önálló csigolyatestekkel, amely test nem mindenkor fordul elő. Ez a fark a természetbúvároknak Erlangenben tartott gyűlésen jelenvolt anatómusok részéről a kritikai vizsgálat tárgya volt. (Ld. Marshall: Niederbuid. Archív f. Zoologie. 1871. december.)

[53] Owen: On the nature of Limbs. 18F). J4. 1.

[54] Leuckart: Todd Cyclopaedia of Anatomy-fflmn. 1849-1852. Vol. IV. 1415. 1. Az embernél e szerv csak három, egészen hat vonal bosszú, de kifejlődését s egyéb jellemvonásait illetőleg éppoly változatos, mint sok egyéb csökevényes szerv.

[55] Ld. erről a tárgyról Owen: Anatomy of Vertebrates. Vol. III. 375, 376. és 706. 1.

[56] Bianconi tanár, egy újabban megjelent és kitűnő képekkel díszített művében (La Théorie Darwinienne et la création dite indépendante. 1874.) kimutatni törekszik, hogy a fentebb említett, valamint egyes esetekben a homológ képletek teljesen megérthetők a mechanikai alapelvekből, ha a használatukra is tekintettel vagyunk. Senki sem mutatta ki oly jól, hogy az ilyen képletek mily bámulatosan vannak céljaikhoz alkalmazkodva, s ezt az alkalmazkodást, amint hiszem, a természetes kiválás által meg lehet magyarázni. A denevér szárnya felett való elmélkedésénél (218. 1.) valami olyan hasonlattal él, ami előttem (hogy Comte Ágost szavaival éljek) merőben metafizikai elv gyanánt tűnik fel, t. i. az állat emlős természetének a maga integritásában való fenntartása. Csak egyes ritka esetekben beszél csökevényekről és ilyenkor is csak olyan részekről, amelyek csak részben csökevényesek. mint pl. a sertésnek s az ökörnek álcsülkeiről, amelyek a földet nem érintik: amelyekről világosan kimutatja, hogy az állatnak a hasznára vannak. Szerencsétlenségre, tekintetbe sem veszi az olyan eseteket, amilyenek az ökör apró fogai, amelyek a fogínyből soha ki nem bújnak, vagy pedig amilyenek a hím emlősöknek az emlői (tejmirigyei), vagy amilyenek némely rovaroknak egybenőtt szárnyfedői alatt fekvő szárnyai, vagy némely virágok anya- és hímszálainak a csökevényei, és sok más ilyen eset. Jóllehet Bianconi tanár munkája iránt a legnagyobb elismeréssel vagyok, mindazáltal úgy látszik nekem, hogy ama nézet, mely szerint a homolog képletek az egyszerű alkalmazkodásnak elvéből meg nem magyarázhatók, és melyet most már a legtöbb természetbúvár támogat, nincsen általa megingatva.

MÁSODIK FEJEZET

AZ EMBER VALAMELY ALSÓBB RANGÚ ALAKBÓL
VALÓ FEJLŐDÉSÉNEK A MÓDJÁRÓL

Az ember testének és szellemének változékonysága. — Öröklés. — A változékonyság okai. — A változékonyság törvényei ugyanazok az embernél, mint az alsóbb rangú állatoknál. — Az élet föltételeinek közvetetten hatása. — A testrészek fokozódott használatának, valamint nem-használatának hatásai. — Meggátolt fejlődés. — Visszaütés. — Kölcsönös elváltozás. — A fokozódás mértéke. — A fokozódás akadályai. — Természetes kiválás. — Az ember a földnek fő-uralkodó állata. — Az ember testi szerkezetének jelentősége. — Az okok, amelyek az ember egyenes testtartására vezettek. — Ennek következtében létrejött szerkezeti elváltozások. — A tépőfogak nagyságának csökkenése. — A koponya alakjának és nagyságának megváltozása. — A fark hiánya. — Az ember védtelen állapota.

Ismeretes dolog, hogy az ember mostanság nagy változékonyságnak van alávetve. Nincsen két egymáshoz teljesen hasonló egyén ugyanazon az egy fajtán belül. Hasonlítsunk bár millió arcot is egymással össze, mindeniket meg tudjuk különböztetni. Az eltérések száma a test különféle részeinek arányára és terjedelmére nézve egyaránt igen nagy; az alsó végtag hossza a test legváltozékonyabb pontjainak egyikét képezi.[1] És ha a földkerekség egyik zugában a hosszú, másikában pedig a kurta koponya a túlnyomó alak, azért mégis igen nagy az alaki eltérés egy és ugyanazon fajta határain belül, mint például Amerika és Dél-Ausztrália bennszülöttjeinél — az utóbbi fajta vérre, szokásokra és nyelvre nézve valószínűleg olyan tiszta és egynemű, amilyen csak létezhetik — és még az oly szűk területre szorult népségnél is, minők a Sandwich-szigetek lakói.[2] Egy jeles fogász arról biztosít engem, hogy a fogazatra nézve csaknem annyi az eltérés, mint az arcvonásokra nézve. A test főbb artériáinak a lefutásában az eltérések annyira gyakoriak, hogy sebészi célokból érdemesnek tartották 1040 holttestnek boncolásából kiszámítani, hogy a lefutásnak egy-egy alakja hányszor fordul elő.[3] Az izmok kiválóan változékonyak. Ami a láb izmait illeti, Turner tanár szerint,[4] ötven észlelt eset között két egymáshoz teljesen hasonló láb nem fordult elő; s egynémelyiknél az eltérések tetemesek. Ugyanaz hozzáteszi, hogy e különböző izomeltéréseknek megfelelőleg a láb helyes mozgás-képességének is módosulva kellett lenni. Wood J. úr[5] harminchat egyéntől 295 izomeltérést említett fel; egy másik észleleti sorozatban ismét ugyancsak harminchat egyénnél 558 eltérést talált, megjegyezvén, hogy ez utóbbiaknál, a testnek Mindkét oldalán külön előforduló, de azonos eltéréseket mindenütt csak egynek számította. Az utóbbi harminchat estben nem volt egy test sem olyan, amelyben az izomrendszerre vonatkozólag eltérések a bonctani tankönyvek irányadó leírásaitól teljesen hiányzottak volna. Egy esetben, egészen rendkívüli nagy, t. i. huszonöt volt a határozott rendellenességek száma. Egy és ugyanazon izom gyakran egészen különböző módon változik el: így Macalister tanár, nem kevesebb, mint húsz megkülönböztethető változatot írt le a járulékos tenyérizomról (musculus palmaris accessorius).[6]

Wolff F. G.[7] a múlt századbeli híres anatómus, azt tartja, hogy a belső zsigerek sokkal változékonyabbak, mint a külső részek: Nulla particula est, quae non aliter et aliter in allis se habeat hominibus.[8] Még egy értekezést is írt a zsigerek tipikus példányainak a megválogatásáról. A máj, a tüdő, a vesék s a többi zsiger eszményi szépségének fejtegetése, mintha csak az emberi ábrázat fenséges szépségéről volna szó, furcsán hangzik füleinknek.

Az emberek észbeli tehetségeinek változatossága, vagyis egymástól való eltérése egy és ugyanazon fajtán belül, nem említve a különböző fajtájú emberek között mutatkozó nagyobb eltéréseket, oly ismeretes, hogy felesleges arra még szót is vesztegetni. Így áll ez az alsóbb rangú állatokra nézve is. akik valaha állatseregleteket igazgattak, mindnyájan elismerik e tényt, és mi is egészen világosán látjuk ezt kutyáinknál s egyéb házi állatainknál. Brehm különösen arra fektet súlyt, hogy az általa Afrikában fogva tartott majmok minden egyes példányának megvolt a maga saját hajlama és indulata: így egy páviánról tesz említést, mely igen nagy értelmességéről volt nevezetes: a londoni állatkert szolgái amerikai majmot mutattak nekem, mely szintén híres volt értelmességéről. Rengger a Paraguayban fogságba ejtett majmokról hasonlóképpen kiemeli az ugyanazon fajhoz tartozó példányoknak különféle értelmi jellemvonásait; amely eltérés, mint hozzá teszi, egyrészt veleszületett, másrészt pedig eredménye annak a bánásmódnak, amelyben részesültek és neveltetlek.[9]

Az öröklés kérdését másutt[10] már oly bőven tárgyaltam, hogy alig szükséges itt ahhoz még valamit hozzá tennem. Ami az átöröklést illeti, kezdve a legcsekélyebb jellemvonásoktól egészen a legfontosabbakig, erre nézve sokkal több adat van összegyűjtve az emberre vonatkozólag, mint akármelyik más alsóbb rangú állatra; de az adathalmaz ez utóbbiakra nézve is elég bő. Így a mi az értelmi sajátságok átöröklését illeti, az kutyáinkra, lovainkra és egyéb házi állatainkra nézve egészen nyilvánvaló.

Bizonyos, hogy öröklés útján, a különös természeti hajlatokon és szokásokon kívül, az általános értelmiség, a bátorság, a jó és gonosz indulatok stb. átszármaznak. Hasonló dolgokat tapasztalunk az emberre nézve majdnem minden családban; és Galton[11] kitűnő művéből tudjuk, hogy a magasabb fokú tehetségeknek bámulatos kombinációján alapuló lángész öröklődni törekszik; de másfelől az is bizonyos, hogy az őrültség s az észbeli tehetségeknek fogyatkozásai hasonlóképp egész családokban nemzedékről-nemzedékre átszármaznak.

Ami a változékonyság okait illeti, e tekintetben, mindenesetre nagy tudatlanságban vagyunk; mert csak azt láthatjuk, hogy e változékonyság az embernél és alsóbb rangú illatoknál bizonyos összefüggésben áll amaz életföltételekkel, melyeknek minden egyes faj több nemzedéken át ki volt téve, illatok, domesztikált állapotukban inkább változnak, mint természetes állapotukban; s ez nyilván az életföltételek megváltozásától és különbségétől függ, minek a domesztikálás alatt alávettettek. E tekintetben, a különböző emberfajták a domesztikált állatokhoz hasonlítanak; ugyanilyen tekintet alá esnek egy és ugyanazon fajtán belül az egyes egyének is, ha t. i. nem nagy területen laknak, mint pl. Amerikában. A különböző feltételek befolyását a műveltebb nemzeteknél láthatjuk; mert ezeknek tagjai, a társadalom különböző rangfokozata szerint és különböző foglalkozás mellett élvén, a jellemeknek nagyobb sorozatát mutatják, mint a barbár nemzetek emberei. Azonban a vadembereknek eme jellemegyformaságát gyakran túlozták, pedig némely esetben alig lehet erről szó.